Науковий часопис Українського державного університету імені Михайла Драгоманова. Серія 14. Теорія і методика мистецької освіти
Повний опис про журнал за посиланням: https://sj.udu.edu.ua/index.php/tmae/uk/about
ФОРТЕПІАННА ПІДГОТОВКА ЯК ПРОСТІР РОЗВИТКУ ХУДОЖНЬО-ЕКСПРЕСИВНОГО МИСЛЕННЯ ЗДОБУВАЧІВ МИСТЕЦЬКОЇ ОСВІТИ
У статті теоретично обґрунтовано та розкрито сутнісний потенціал фортепіанної підготовки як цілісного освітньо-творчого простору, спрямованого на активний розвиток художньо-експресивного мислення здобувачів мистецької освіти в умовах сучасних людиноцентристських освітніх трансформацій. Теоретичне осмислення окресленого феномену базується на залученні інтегративної методологічної основи, що поєднує філософсько-феноменологічний, аксіологічний і системнодіяльнісний підходи з конкретно-науковими положеннями мистецтвознавства та психологопедагогічної науки. У такому науковому дискурсі процес навчання гри на фортепіано розглядається не як репродуктивне тренування рухово-технічного апарату, а як багатовимірне стратегічне середовище, спрямоване на становлення митця-інтелектуала. Означена модель інструментальної підготовки орієнтована на подолання механічного копіювання у виконавстві, активізацію глибинної рефлексії здобувача освіти та формування його здатності до самостійного декодування складних соціокультурних і художніх смислів музичного тексту. Охарактеризовано структурно-змістову цілісність художньо-експресивного мислення, що розгортається через взаємодію аксіологічного, метафоричного та діалогічного компонентів, де кожен елемент музичної тканини наповнюється трансцендентними смислами. На прикладі широкого репертуарного діапазону світової та вітчизняної класики продемонстровано функціональну поліфонічність цього типу мислення, яка охоплює взаємодоповнення комунікативної, пізнавальної та катарсичної функцій, що забезпечує трансформацію особистості виконавця і слухача. Розроблено інноваційний методичнний інструментарій, який включає методи художньо-герменевтичного аналізу, оркестрового моделювання фактури, художнього перекодування на основі міжмистецьких аналогій, а також стимулювання імпровізаційної активності та виконавської варіантності.
Авторське право (c) 2026 Алла Миколаївна Грінченко (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ТВОРЧА САМОРЕАЛІЗАЦІЯ МАЙБУТНІХ ВИКЛАДАЧІВ ВОКАЛУ В КОНТЕКСТІ СУЧАСНОЇ МИСТЕЦЬКОЇ ОСВІТИ
У статті досліджено проблему творчої самореалізації майбутніх викладачів вокалу в контексті сучасної мистецької освіти. Обґрунтовано актуальність формування творчої особистості майбутнього фахівця, здатного до продуктивної вокально-виконавської та педагогічної діяльності. Розкрито сутність понять: «самореалізація», «творча самореалізація», «самоактуалізація», та визначено їх значення для професійного становлення майбутнього викладача вокалу. Подано авторське тлумачення сутності наукової дефініції «творча самореалізація майбутнього викладача вокалу». Проаналізовано особливості сучасної мистецької освіти, зокрема компетентнісний, студентоцентрований та творчо-діяльнісний підходи, що забезпечують умови для розвитку творчого потенціалу здобувачів вищої освіти в Україні. Дано визначення поняттю «компетентність». Акцентовано увагу на ролі вокально-педагогічної та концертно-виконавської діяльності у формуванні у майбутніх викладачів вокалу професійної самостійності, рефлексивності, інтерпретаційних умінь і здатності до постійного самовдосконалення. Висвітлено значення творчої взаємодії між учасниками освітнього процесу (викладача, концертмейстера та студента) і використання сучасних освітніх технологій на заняттях з сольного співу як важливих чинників творчої самореалізації майбутніх викладачів вокалу. Розглянуто дисертаційні дослідження сучасних науковиць щодо розкриття вищеподаних чинників у професійному становленні майбутніх фахівців-музикантів. Зроблено висновок, що цілеспрямована організація освітнього процесу в закладі мистецької освіти сприяє розкриттю індивідуального творчого потенціалу, формуванню власного виконавського й педагогічного стилю здобувача другого (магістерського) рівня вищої освіти та забезпечує його готовність до успішної в майбутньому професійної діяльності. Окреслено перспективи подальших наукових розвідок, які автори вбачають в обґрунтуванні, розробці та експериментальній перевірці педагогічних умов, методів та технологій, спрямованих на забезпечення творчої самореалізації майбутніх викладачів вокалу в процесі професійної підготовки у закладах вищої мистецької освіти України.
Авторське право (c) 2026 Ірина Степанівна Куліковська, Юлія Валеріївна Мережко, Ірина Валентинівна Семененко (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ПЕДАГОГІЧНІ МЕТОДИ ФОРМУВАННЯ ЕКСПРЕСИВНОСТІ ТА ДРАМАТУРГІЇ РУХУ В АСПЕКТІ ВИКОНАВСЬКОЇ ТЕХНІКИ ХОСЕ ЛІМОНА
Дослідження присвячене аналізу та систематизації педагогічних методів, спрямованих на розвиток експресивності та драматургії руху у виконавців, що базуються на фундаментальних принципах виконавської хореографічної техніки Хосе Лімона. Звернення до його творчості обумовлено тим, що цей танцівник став однією з ключових фігур модерн-танцю ХХ століття, запропонувавши нову модель виконавської техніки. У сучасному хореографічному мистецтві зростає потреба у формуванні індивідуального виконавського стилю артистів, які отримають здатність володіти як технічними виконавськими навичками, так і вмінням наповнювати пластичний рух глибоким змістом, емоціями та наративною цілісністю. Лімон зосередив увагу на природності пластичного руху, драматизмі внутрішніх імпульсів та відвертій емоційній виразності. Автори зазначають, що техніка танцівника відрізняється акцентом на використання ваги, прийомів падіння, принципів відновлення дихання і балансу тіла танцівника у органічному зв'язку між фізичним рухом і внутрішнім переживанням артиста. Саме в каскаді (комбінації) стрибків найбільшою мірою реалізується як потенційна, так і кінетична енергія тіла виконавця. Енергія рухів тіла служить основним засобом вираження почуттів і емоцій на сцені. У цьому і полягає принципова відмінність виконавської техніки Хосе Лімона від канонічної техніки класичного балету. Зазначено, що методична концепція Лімона, яку він назвав «тіло як оркестр», розглядає людське тіло як інструмент й знаряддя. Відповідно створюється унікальний педагогічний інструментарій для формування професійної майстерності хореографа – виконавця. Саме тому техніка Хосе Лімона сьогодні широко використовується у навчальних програмах з модерн-джаз танцю та у підготовці виконавців, які прагнуть поєднувати технічну віртуозність із психологічною глибиною.
експресивність виконання хореографічних рухів
Авторське право (c) 2026 Михайло Андрійович Шютів, Оксана Борисівна Хижун, Артур Іванович Качук (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ПЕДАГОГІЧНІ УМОВИ ФОРМУВННЯ У МУЗИКАНТІВ-ВИКОНАВЦІВ ХУДОЖНЬОГО ОБРАЗУ НА ОСНОВІ ПРИНЦИПІВ АКТОРСЬКОЇ МАЙСТЕРНОСТІ
У статті обґрунтовуються, систематизуються та розкриваються педагогічні умови формування цілісного художнього образу у музикантів-виконавців шляхом залучення універсальних принципів сценічної та акторської майстерності у процес професійної підготовки. Доведено, що традиційні академічні методики навчання часто зосереджені на технічній досконалості, залишаючи поза увагою глибинний психологічний, семантичний та емоційний аналіз музичного твору, що є ключовим для створення переконливого художнього образу. Дослідження спирається на міждисциплінарний синтез теорії музичного виконавства, педагогіки, а також загальних засад театральної дії та сценічної психофізики, адаптуючи такі базові акторські категорії як «надзавдання», «дія в обставинах», «магічне «якби»» та «сценічна увага» для вирішення специфічних виконавських завдань. У межах статті розкрито сутність та підпорядковано єдиній логіці комплекс методів навчання, серед яких особливе місце посідають метод «виконавського етюду» – сприйняття твору як драматургічної події, метод «фізичної дії» – вмотивованість кожного жесту й руху апарату та метод «внутрішнього монологу» – свідоме структурування сценічного самопочуття. Запропоновані педагогічні умови діють як цілісна синергетична система, які дозволяють перевести виконавську діяльність студентів з рівня репродукції нотного тексту на рівень свідомої художньої творчості й діалогу. У результаті впровадження цієї методичної моделі музикант набуває здатності до емоційно насиченої, інтелектуально осмисленої комунікації зі слухачем, що суттєво підвищує якість інтерпретації, активізує психологічну пам'ять, посилює сценічну присутність і стійкість, перетворюючи виконання творів на повноцінну мистецьку подію
Авторське право (c) 2026 Лариса Владиленівна Чинчева, Артур Вікторович Пісковський (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
СИСТЕМНИЙ ПІДХІД ДО ФОРМУВАННЯ МЕТОДИЧНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ МАЙБУТНІХ ВИКЛАДАЧІВ МУЗИЧНОГО МИСТЕЦТВА
Актуальність поставленої проблеми обумовлена суперечністю між потребою формування у майбутніх викладачів музичного мистецтва фахової методичної компетентності та недостатньою розробленістю теоретичних засад і методичного забезпечення даного напрямку вищої педагогічної освіти. У статті визначена сутність та обгрунтована необхідність залучення системного підходу до формування методичної компетентності майбутніх викладачів музичного мистецтва у процесі їх музично-виконавської підготовки. Методологічною основою дослідження слугував системноструктурний підхід до освітньої практики і метод понятійного моделювання ідеального феномену методичної компетентності. Зазначена роль Л. фон Берталанффі та інших вчених у розвитку системного підходу в теорії освіти. Залучення системного підходу до розбудови теорії формування методичної компетентності спирається на чотири його фундаментальних принципи: універсальності, структурності, ієрархічності та емержентності. На конкретному прикладі методу фортепіанної педагогіки (виконання музичного твору на беззвучній клавіатурі) продемонстровані аспекти багаторівневого системно-структурного аналізу методу музичного навчання. Одним з компонентів побудованої моделі методичної компетентності майбутнього фахівця сфери музичної освіти визначено розуміння системної цілісності методичної діяльності педагога. Дане положення обумовлює потребу залучення до сфери педагогічних знань загального теоретичного уявлення про систему. Виявлено, що головною системною якістю будь-якого метода музичного навчання є його результативність, здатність до здійснення доцільного впливу на учня/студента. Зазначено, що залучення системного підходу до завдань формування методичної компетентності майбутніх викладачів музичного мистецтва надає основу для інтеграції музично-педагогічних, музикознавчих, культурологічних і психологічних знань. Зроблено висновок, що у формуванні методичної компетентності музикантапедагога провідне значення належить системному підходу. Його необхідність полягає в інтерпретації даної компетентності як системної цілісності
Авторське право (c) 2026 Сергій Васильович Шип, Ван Сін (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
СИНЕРГЕТИЧНИЙ ПІДХІД ЯК ОСНОВА МЕТОДИКИ ФОРМУВАННЯ ВИКОНАВСЬКОЇ НАДІЙНОСТІ МУЗИКАНТІВ-ІНСТРУМЕНТАЛІСТІВ
У статті здійснено теоретичне обґрунтування та розкрита сутність методики формування виконавської надійності музикантів-інструменталістів на основі використання синергетичного підходу як інтеграційної та нелінійної методологічної платформи сучасної мистецької освіти. Доведено, що в умовах динамічних трансформацій соціокультурного простору традиційні лінійно-редукціоністські освітні парадигми виявляються неспроможними забезпечити сценічну стабільність виконавця, оскільки механічне накопичення ізольованих навичок руйнується в ситуації публічного виступу під тиском сценічного стресу. Автором обґрунтовано доцільність трактування виконавської надійності як складної, відкритої, динамічної системи, яка функціонує на засадах самоорганізації та інтегрує психоемоційний, інтелектуально-слуховий і моторно-технічний компоненти. У межах запропонованого підходу момент виходу виконавця на сцену розглядається як критична точка біфуркації, подолання якої забезпечує перехід психоемоційної сфери у стан стійкої домінанти, що спрямовує руйнівну енергію стресу в конструктивний вектор творчого натхнення. Особливу увагу автор приділяє розкриттю практичного інструментарію нелінійної методики навчання, яка передбачає проходження через закономірні стадії руйнування деструктивних стереотипів і моделювання екстремальних умов реальної сцени в межах репетиційного процесу. Автор доводить, що впровадження синергетичного підходу в мистецьку освіту закладає нові методологічні підвалини, які дозволяють досягти унікального ефекту, коли загальна концертна готовність музиканта стає якісно вищою за просту сукупність його окремих технічних чи психологічних умінь
Авторське право (c) 2026 Володимир Федорович Черкасов (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ІНСТРУМЕНТАРІЙ ПЕДАГОГІЧНОГО ДІАГНОСТУВАННЯ ХУДОЖНЬО-ОБРАЗНОГО ТЕЗАУРУСУ МАЙБУТНІХ БАКАЛАВРІВ МУЗИЧНОГО МИСТЕЦТВА
Стаття присвячена розробці методичних інструментів для педагогічної діагностики рівнів сформованості художньо-образного тезаурусу майбутніх бакалаврів музичного мистецтва в процесі фортепіанної підготовки. Художньо-образний тезаурус розглядається як індивідуальний ресурс художньо-образних репрезентацій, основаних на термінологічній, художньо-мовній, семіотичній та емоційно-естетичній грамотності, яка стає ґрунтом вербального та асоціативно-метафоричного словника в роботі над виконавською інтерпретацією фортепіанних творів. У якості діагностичного інструментарію представлено критерії та показники оцінювання компонентів та конструктів художньо-образного тезаурусу майбутніх бакалаврів музичного мистецтва. Обгрунтовано доцільність застосування когнітивно-текстологічного критерію з показниками: ступень оволодіння музичнотекстологічною грамотністю; художньо-контекстне розуміння засобів музичної виразності; образнорепрезентаційного критерію з показниками: ступінь сформованості емоційного досвіду; наявність умінь вербального пояснення художнього образу на основі емоційно-естетичного сприйняття; виконавсько-інтерпретаційного критерію з показниками: якість виконавського відтворення вербалізованого образного конструкту; міра здатності інтерпретувати художній образ відповідно до полікультурного контексту у виконавському процесі. Представлено методи педагогічної діагностики та класифікацію рівнів сформованості художньо-образного тезаурусу майбутніх бакалаврів музичного мистецтва.
Авторське право (c) 2026 Фен Шичао (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ФОРМУВАННЯ ВИКОНАВСЬКОЇ КУЛЬТУРИ МАЙБУТНІХ УЧИТЕЛІВ МУЗИКИ У КЛАСІ ДЕРЕВ’ЯНИХ ДУХОВИХ ІНСТРУМЕНТІВ
У статті досліджено проблему формування виконавської культури майбутніх учителів музичного мистецтва в процесі інструментальної підготовки на дерев’яних духових інструментах. Особливу увагу приділено осмисленню виконавської культури як складного інтегративного феномена, що охоплює технічний, художньо-естетичний, інтерпретаційний та педагогічний компоненти професійної підготовки майбутнього фахівця. Розглянуто особливості інструментальної підготовки на флейті, кларнеті, гобої, фаготі та саксофоні, які зумовлюють необхідність розвитку специфічних виконавських умінь, пов’язаних із диханням, звукоутворенням, артикуляцією, інтонаційною точністю та тембровою виразністю. У роботі визначено систему принципів, на яких ґрунтується процес формування виконавської культури майбутніх учителів музики. Особливу увагу приділено педагогічним умовам, необхідним для ефективного формування виконавської культури. До таких умов віднесено створення спеціалізованого художньо-освітнього середовища, поетапне формування виконавських умінь, використання інноваційних педагогічних технологій, систематичний педагогічний супровід, розвиток рефлексивно-аналітичних здібностей студентів, а також залучення їх до сценічної та ансамблевої практики. Підкреслено значення концертної діяльності, участі у конкурсах, фестивалях та колективному музикуванні як важливих чинників розвитку артистизму, виконавської відповідальності, сценічної стійкості та професійної самореалізації. У результаті дослідження доведено, що формування виконавської культури майбутніх учителів музики є цілісним, поетапним і багатокомпонентним процесом, ефективність якого забезпечується комплексною взаємодією технічних, художніх, інтерпретаційних і педагогічних складових професійної підготовки.
педагогічні умови формування виконавської культури
Авторське право (c) 2026 Іван Ярославович Пташник (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ФЕСТИВАЛЬНО-КОНКУРСНИЙ РУХ У КУЛЬТУРНО-МИСТЕЦЬКОМУ ПРОСТОРІ: ГЕНЕЗА ТА СУЧАСНІСТЬ
У статті висвітлюється сутність фестивально-конкурсного руху як культурного феномену та явища мистецької освіти. Розглянуто етапи становлення та розвитку мистецьких конкурсів та фестивалів від давніх ритуальних свят та вуличних змагань – до масштабних соціокультурних подій. Виділені проблеми та суперечності у цій важливій складовій культурно-мистецького простору. Звертається увага на те, що фестивально-конкурсний рух іноді насичуватися заходами, продиктованими переважно комерційними інтересами організаторів, безпідставним прагненням багатьох викладачів забезпечити свій рейтинг накопиченням дипломів учнів – дипломантів конкурсів, створенням атмосфери жорсткої конкурентності учасників, що може нівелювати бажання учнів займатись мистецтвом. Зазначено, що синтетичний формат «конкурс-фестиваль» сьогодні є оптимальним і найпоширенішим у культурно-мистецькому просторі України, оскільки передбачає включення конкурсної програми змагань до широкомасштабного культурного дійства із святковими перформансами, авторськими та тематичними виставками, майстер-класами, рекреаційними зонами тощо. Розглянуті функціональні ознаки фестивально-конкурсного руху в сучасному культурномистецькому просторі. Доведено важливість реалізації виховної, пізнавальної, презентаційної, ідентифікаційної, культуротворчої, комунікативної, мобілізаційної, рекреаційної і релаксаційної функцій. Сьогодні фестивально-конкурсний рух постає важливою складовою культурно-мистецького простору. Це комплексне соціокультурне явище, що поєднує оглядові конкурсні змагання та святкові мистецькі заходи, головною метою яких є популяризація культури, творчості, обмін досвідом, культурна комунікація.
Авторське право (c) 2026 Людмила Іванівна Паньків (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ПОЛІХУДОЖНІСТЬ ЯК ОНТОЛОГІЧНИЙ ПРИНЦИП СИНЕСТЕЗІЙНОГО ОСЯГНЕННЯ МИСТЕЦЬКОГО ТВОРУ
Поліхудожність як онтологічний принцип синестезійного осягнення мистецького твору. Анотація. У статті обґрунтовано теоретико-методологічні засади та практичні аспекти поліхудожнього підходу, який розглядається як онтологічний принцип синестезійного осягнення мистецького твору особистістю. Він передбачає дешифрування та живе проживання художнього тексту через взаємозамінність аудіальних, візуальних та кінестетичних смислів. Актуальність дослідження зумовлена суперечністю між інтегративною природою сучасного мистецтва і фрагментарним характером автономного викладання дисциплін здобувачам мистецькопедагогічної освіти. Доведено, що онтологічний статус поліхудожньої взаємодії базується на генетичній єдності аудіальних, візуальних та кінестетичних вимірів мистецтва, де синестезія виступає когнітивним механізмом міжмодального переносу смислів. Деталізовано тривимірну структуру осягнення художнього образу: теоретико-аналітичний вимір у межах художньої культури, праксеологічно-творчий у площині хореографічного моделювання звуку та інтегративно-методичний у просторі трансляції цілісного художнього досвіду. У практичному вимірі ця стратегія реалізується через систему взаємопов'язаних художньо-ігрових методів. Презентовано наскрізну матрицю інтегративної взаємодії суміжних міждисциплінарних освітніх компонентів, яка унаочнює механізм формування цілісного художнього мислення та здатності до міжмистецької інтерпретації явища на межі галузей знань «Освіта» та «Культура і мистецтво».
Авторське право (c) 2026 Людмила Василівна Степанова (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
МЕТОДИЧНІ АСПЕКТИ ВИКЛАДАННЯ МИСТЕЦЬКИХ ДИСЦИПЛІН ІНОЗЕМНОЮ МОВОЮ У ВИЩІЙ ШКОЛІ (НА ПРИКЛАДІ «ХОРОЗНАВСТВА ТА ХОРОВОГО АРАНЖУВАННЯ)
У дослідженні обґрунтовано необхідність модернізації методичної підготовки майбутніх фахівців митецької справи в умовах глобалізації освітнього простору. Акцентовано увагу на ролі курсу «Хорознавство та хорове аранжування» як базового складника фахового становлення учителя музичного мистецтва, що синтезує теоретичні знання та практичну вокальну, диригентсько-хорову майстерність. Доведено, що сучасні ринкові вимоги зумовлюють потребу в розробці перспективних моделей навчання здобувачів вищої освіти, які поєднують професійну підготовку з іншомовною комунікацією. Визначено, що інтеграція англомовного компонента у викладання мистецьких дисциплін є запорукою подолання комунікативних бар’єрів та успішної самореалізації фахівців у міжнародному професійному середовищі. Від цього безпосередньо залежить як професійний, так і особистісний вектор розвитку майбутніх фахівців. Розкриті можливості викладання курсу «Хорознавство та хорове аранжування» англійською мовою. Представлена поетапна робота над базовими поняттями та їхніми визначеннями українською та англійською мовами, визначений обсяг теоретичного матеріалу, необхідного для повного засвоєння курсу англійською мовою. Підкреслено, що засвоєння теоретичного матеріалу можливе лише за умови засвоєння знань з основних профілюючих дисциплін спеціальності. Запропоновано комплекс навчальнометодичних матеріалів для дисциплін хорового циклу, зокрема поетапну методику викладання курсу «Хорознавство та хорове аранжування» для здобувачів мистецьких спеціальностей англійською мовою. Зокрема подана частина глосарію, яка охоплює ключові терміни з курсів «Хорознавство та хорове аранжування», адаптованих для двомовного використання. Пропонований доробок спрямований на розвиток навичок комунікації в мультикультурному середовищі на засадах діалогу.
Авторське право (c) 2026 Ірина Сергіївна Сідорова, Діана Володимирівна Стребкова, Ілона Володимирівна Науменко (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ФЕНОМЕН ТВОРЧОЇ ДІЯЛЬНОСТІ АНАТОЛІЯ КОНДЮКА В КОНТЕКСТІ РОЗВИТКУ ХОРЕОГРАФІЧНОГО МИСТЕЦТВА ВІННИЧИНИ
У статті проаналізовано творчий та педагогічний шлях українського хореографа Анатолія Кондюка як ключової особи, що вплинула на розвиток регіонального мистецького простору. Доводиться, що детальний аналіз його педагогічної та творчої спадщини дозволяє глибше зрозуміти специфіку формування хореографічної культури регіону, виявити ключові тенденції розвитку танцювального мистецтва та його взаємозв’язок із загальноукраїнським мистецьким простором. Його мистецька та педагогічна діяльність стала важливим чинником формування сучасної хореографічної школи Вінничини, розвитку народно-сценічного танцю та професійної мистецької освіти регіону. Розкрито феномен творчості А. Кондюка, який полягає у здатності органічно поєднувати автентичну українську народну хореографію із сучасними сценічними формами та художньо-виражальними засобами. Його постановки вирізняються глибоким розумінням природи танцю як синтетичного мистецтва, у якому пластика руху, музична драматургія, сценічний образ та емоційна виразність формують цілісний художній простір. Досліджено особливості становлення народно-сценічної хореографії Поділля. Визначено роль мистецької та педагогічної діяльності у формуванні професійної хореографічної освіти регіону, розвитку виконавської культури та підготовці майбутніх фахівців у сфері танцювального мистецтва. Проаналізовано діяльність творчих колективів, репертуарну політику, особливості сценічних постановок та їхній вплив на популяризацію українських культурних традицій. Обґрунтовано значення народно-сценічного танцю як засобу формування культурної ідентичності та збереження національної мистецької спадщини.
Авторське право (c) 2026 Євгенія Сергіївна Пахольчак (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
СТАНОВЛЕННЯ ФОРТЕПІАННОГО ВИКОНАВСТВА В ПОДІЛЬСЬКОМУ РЕГІОНІ
Стаття присвячена історії української культури, важливою складовою якої є фортепіанне виконавство Подільського регіону, а головними осередками, де розвиток фортепіанного виконавства відбувався найбільш активно, були Кам’янець-Подільський та Вінниця. Зазначено, що на його розвиток вплинули історичні умови, географічне положення та політичні обставини. Виявлено, що на наприкінці ХІХ початку ХХ століття в Кам’янець-Подільському функціонували народна консерваторія, симфонічний оркестр, філармонія, плідно працювали професійні музичні товариства та спілки. Активну композиторську і педагогічну роботу проводили А. Коціпінський, В. Заремба, В. Зентарський, М. Завадський, Т. Ганицький. В статті подані деякі невідомі факти їх біографій, представлені фортепіанні твори цих авторів з розкриттям жанрових і стилістичних особливостей. Підкреслено, шо більшість з яких залишилися невідомими для широкого кола музикантів. На Вінниччині розвиток фортепіанного виконавства був пов’язаний з відкриттям на початку ХІХ століття музичних класів, студій, фортепіанної фабрики. Найвідомішими композиторами і педагогами по класу фортепіано були І. Козловський та Т. Безуглий. Активний розвиток фортепіанного виконавства в подільському регіоні розпочався з середини ХІХ століття і пов’язаний з відкриттям музичних приватних навчальних закладів, в яких викладали педагоги з європейською освітою. Вони проводили велику просвітницьку роботу, пропагуючи твори європейських і українських композиторів, виховали плеяду молодих подільських музикантів, які продовжили розвиток фортепіанного виконавства Подільського регіону. Наголошено на важливості використання творів цих композиторів для практичної підготовки вчителів музичного мистецтва.
Авторське право (c) 2026 Наталія Георгіївна Мозгальова, Олена Євгенівна Верещагіна-Білявська (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ХАРАКТЕРИСТИКА ІНТЕГРАТИВНОЇ СПРЯМОВАНОСТІ ВИЩОЇ МУЗИЧНОЇ ОСВІТИ ВЕЛИКОЇ БРИТАНІЇ
У статті розглядаються різні аспекти вищої музичної освіти Великої Британії у контексті інтегративної спрямованості. Вони проявляються у поєднанні освітніх систем та комплексному викладанні спеціальних предметів. Досліджуючи вищу освіту Великої Британії, автор підкреслює її тенденцію до посилення соціальної функції, що є важливим для розвитку англійського суспільства. У даному контексті музична освіта Великій Британії розглядається в межах соціокультурного середовища і передбачає розуміння музики як складової загальної культури. У статті зазначається, що професійна музична освіта перебуває на високому рівні розвитку й орієнтується на найвищі світові стандарти. Її особливістю є те, що всі університети країни об’єднані спільною державною програмою й водночас мають високий рівень автономії у визначенні курсів, програм і методів навчання. На основі аналізу наукової літератури до найкращих вищих музичних навчальних закладів автор відносить Королівську музичну академію (Royal Academy of Music), Королівський коледж музики (Royal College of Music), Британський та Ірландський сучасний музичний інститут (British and Irash Modern Music institute). Формування професіоналів у цих музичних закладах здійснюється на основі об’єднання музичного мистецтва з сучасними технологіями, відкриваючи нові горизонти для музикантіввиконавців, композиторів та інших діячів музичного мистецтва. Інтегративна спрямованість вищої музичної освіти Великої Британії стає очевидною й вказує на комплексність у здійсненні різних видів музичної діяльності – виконанні музичних творів, композиції, імпровізації, оцінюванні, слуханні та педагогічному застосуванні.
Авторське право (c) 2026 Наталія Миколаївна Згурська (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
КРЕАТИВНІСТЬ УКРАЇНСЬКОЇ НАЦІОНАЛЬНОЇ КУЛЬТУРИ ЯК ВІДПОВІДЬ НА ВИКЛИКИ СЬОГОДЕННЯ
У статті висвітлено креативність української національної культури як інструменту стійкості українського народу в часи випробувань, вказано на здатність будь-якої національної культури сприяти розвитку креативності особистості за умови, якщо національна культура стане основою життєвої філософії та буде досконало вивчатися в навчальних закладах на всіх рівнях. Також коротко окреслено проблему українців, означену як «какая разніца» (або відмова від вибору) як наслідок колоніальної та тоталітарної травми, що були спричинені репресіями та голодоморами-геноцидами. Названі імена шістдесятників (завдяки яким збереглася наша національна культура) та сучасних митців, які у творчості керуються ствердженням своєї ідентичності завдяки вихованню на національній культурі та національній самосвідомості. Розглянуто деякі з видів українських національно-духовних здобутків та ужиткового культурного спадку. Це зроблено з метою продемонструвати, як той чи інший вид національного надбання може впливати на свідомість молодої людини та пробуджувати її до креативного мислення шляхом досконалого пізнання своєї національної культури. Окремо розглянуто феномен української народної іграшки як приклад креативного явища ужиткової української культури, а також паремії (українські прислів’я та приказки), що зазвичай використовувались в побутовому спілкуванні та передавали пережитий досвід і використовувались в народній педагогіці. У статті наведено приклад оновленої театральної постановки «Лускунчик Гофмана» як переосмислення колоніального музичного спадку шляхом залучення української творчої молоді, показано, яким чином можна переосмислювати цей спадок та напрацьовувати свій національний репертуар, надаючи можливість українській дипломатії репрезентувати нашу культуру у світовому просторі. У висновках зазначено, що креативність є тією рушійною силою національної культури, завдяки якій вона (національна культура) трансформується та збагачується новими формами.
Авторське право (c) 2026 Алла Анатоліївна Кульбаба, Галина Віталіївна Савченко (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
СПЕЦИФІКА ПІДГОТОВКИ ДИРИГЕНТІВ ДЛЯ КАПЕЛИ БАНДУРИСТІВ У КОНТЕКСТІ СУЧАСНОЇ МУЗИЧНО-ПЕДАГОГІЧНОЇ ОСВІТИ
У статті здійснено комплексний аналіз специфіки фахової підготовки диригентів для капели бандуристів як особливого типу вокально-інструментального колективу. Обґрунтовано, що підготовка диригента у даному жанрі передбачає інтеграцію інструментально-виконавських, вокально-хорових, ансамблевих, педагогічних та організаційно-комунікативних компетентностей. Розкрито, що капела бандуристів є особливим типом творчого колективу, в якому поєднуються риси хорового ансамблю та оркестрового виконавства. Проаналізовано, що бандурне виконавство історично сформувалося як синтетичний жанр, в якому спів та інструментальний супровід існують у нерозривній єдності й саме ця особливість визначає специфіку роботи диригента. Визначено, що диригент капели бандуристів повинен володіти не лише технікою диригування, але й навичками роботи з вокальним ансамблем, специфікою бандурного виконавства, принципами балансування вокальної та інструментальної фактури, а також методикою організації репетиційного процесу в умовах багатофункціональної діяльності виконавців. Особливу увагу приділено феномену одночасного співу та гри на бандурі, що створює підвищене психофізіологічне навантаження на виконавця і потребує від диригента особливих підходів до формування ансамблю, темпоритмічної організації та координації творчого процесу. Проаналізовано сучасні тенденції професійної музичної освіти, які пов’язані зі зростанням вимог до диригентської майстерності, розширенням репертуарної палітри та необхідністю міждисциплінарної підготовки майбутніх керівників творчих колективів. Доведено, що особливе значення у фаховій підготовці майбутнього диригента для капели бандуристів має практична робота з колективом, яка забезпечує формування професійного досвіду та індивідуального творчого стилю.
Авторське право (c) 2026 Андрій Миколайович Козачок, Олександр Васильович Олексієнко, Артем Олександрович Олексієнко (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ІНТЕГРАЦІЯ ІННОВАЦІЙНИХ ЦИФРОВИХ ІНСТРУМЕНТІВ У ПРОЦЕС ПРОФЕСІЙНОЇ ПІДГОТОВКИ МАЙБУТНІХ ВИКЛАДАЧІВ МУЗИЧНОГО ТА ХОРЕОГРАФІЧНОГО МИСТЕЦТВА
Стаття присвячена розгляду однієї з актуальних проблем педагогіки вищої школи, яка повʼязана з впровадженням у систему підготовки майбутніх викладачів музичного та хореографічного мистецтва цифрових інструментів. Зазначено, що проблема в галузі викладання мистецьких дисциплін полягає в необхідності постійної практичної взаємодії, тому вимагає адаптованого використання цифрових технологій. У даному випадку цифрові інструменти виступають не лише допоміжним засобом, а стають повноцінною та невід’ємною частиною професійної діяльності. Проаналізовано дослідження сучасних науковців, які вивчали питання цифрових засобів як інструментів професійної підготовки майбутніх викладачів, доводиться, що цифрові інструменти виступають не лише допоміжним засобом, а стають повноцінною та невід’ємною частиною професійної діяльності. Доводиться, що події останніх років активізували розвиток інструментів для відеозвʼязку і дали поштовх до фундації нової освітньої системи – дистанційного навчання. За рахунок активного створення софту викладачі та здобувачі освіти можуть створювати власні індивідуальні завдання за допомогою спеціалізованих додатків, що дозволяє безперервно працювати над професійною майстерністю. Також стало можливим архівувати власні заняття, які в подальшому можна використовувати для аналізу власного прогресу. Розглянуто використання цифрових інструментів у контексті дистанційного навчання. Розкрито широкий спектр сучасних цифрових ресурсів, необхідних для інтеграції в освітніх процес не лише групових, а й індивідуальних занять. Описано сучасні провідні програми для написання нотного матеріалу, його редакції, звукозапису, хмарні сховища та програми для дистанційного навчання. Зокрема проаналізовано змішані методи і варіанти гейміфікації. Також розглянуто особливості програмам «Sibelius», «Finale», «Ableton Live», «Logic Pro» і можливості штучного інтелекту.
Авторське право (c) 2026 Антон Дмитрович Гнатенко (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
СПЕЦИФІКА МУЗИЧНО-ПРАКТИЧНОЇ ПІДГОТОВКИ ЗДОБУВАЧІВ ДРУГОГО (МАГІСТЕРСЬКОГО) РІВНЯ ВИЩОЇ ОСВІТИ З ПОЗИЦІЙ ТЕОРІЇ КРЕАТИВНОСТІ
У статті знайшли висвітлення проблеми музично-практичної підготовки майбутніх педагогівмузикантів у контексті розвитку освіти в сучасному європейському просторі крізь призму креативної професійної діяльності. Авторами обгрунтовано стратегічні підходи до музично-практичної підготовки студентів, в якій освітні стратегії виступають не тільки засобом соціально-культурних перетворень, але й сприяють практико орієнтованій підготовці фахівців мистецького профілю у формуванні творчих компетентностей для діяльності у сфері музичної педагогіки. Доведено, що практика майбутніх педагогів-музикантів, забезпечує дієвість професійних знань та спеціальних умінь мистецько-освітньої роботи, сприяє особистісному та подальшому духовно-творчому розвитку магістрантів, формуючи у них здатність до активних художніх взаємин в сучасному освітньому просторі. На основі аналізу мети, завдань та змісту виробничих практик, передбачених магістерською програмою спеціальності В5 Музичне мистецтво, було визначено ознаки мистецько-педагогічної креативності (пошуково-перетворювальний стиль мислення; розвинені інтелектуально-логічні та музичні здібності; проблемне бачення художньої або освітньої ситуації; творча фантазія, розвинена уява та спонукальні мотиви до мистецької діяльності тощо).
Авторське право (c) 2026 Тетяна Олександрівна Бодрова, Людмила Павлівна Степанова (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
МЕТОДИКО-ВИКОНАВСЬКИЙ АНАЛІЗ ТВОРІВ ШКІЛЬНОГОМУЗИЧНОГО РЕПЕРТУАРУ ЯК СКЛАДОВА ПРОФЕСІЙНОЇ ПІДГОТОВКИ ВЧИТЕЛЯ МИСТЕЦТВА
У статті розглядається методико-виконавський аналіз творів шкільного музичного репертуару як інтегративного компоненту професійної підготовки майбутніх учителів мистецтва. Обґрунтовано актуальність проблеми формування у здобувачів вищої освіти здатності до цілісного осмислення музичного твору, його художньо-образного змісту, виконавських особливостей та педагогічного потенціалу. Визначено сутність методико-виконавського аналізу як процесу, що поєднує музичнотеоретичний, виконавський, методичний і педагогічний аспекти професійної діяльності майбутнього вчителя мистецтва. Розкрито основні функції методико-виконавського аналізу в контексті музичнопедагогічної діяльності, зокрема пізнавальну, інтерпретаційну, практичну, комунікативну та рефлексивну, які забезпечують усвідомлене сприйняття музичного матеріалу, розвиток художнього мислення та здатність до творчої інтерпретації музичних творів. Акцентовано увагу на його ролі у формуванні професійних компетентностей майбутніх вчителів мистецтва, серед яких музичноаналітична, виконавська, методична, педагогічна та комунікативна компетентності. Особливу увагу приділено використанню сучасного дитячого музичного репертуару як важливого чинника активізації навчально-пізнавальної діяльності здобувачів освіти, підвищення їхньої мотивації до навчання та розвитку музично-творчих здібностей. Проаналізовано специфіку добору навчального матеріалу з урахуванням вікових, психологічних та індивідуальних особливостей учнів, а також його відповідність сучасним художньо-естетичним і педагогічним вимогам. Наголошено на важливості поєднання традиційних і новітніх підходів до роботи з музичним матеріалом у процесі професійної підготовки майбутніх фахівців. Окреслено можливості впровадження методико-виконавського аналізу в освітній процес через практико-орієнтовані форми роботи, зокрема проєктну діяльність і творчі конкурси. Підкреслено значення інтеграції теоретичних знань, виконавської практики та педагогічного досвіду для підвищення ефективності професійної підготовки майбутніх учителів мистецтва, розвитку їхньої творчої самостійності та готовності в сучасному освітньому середовищі.
Авторське право (c) 2026 Людмила Павлівна Василевська-Скупа, Анетта Іванівна Омельченко, Наталія Євгенівна Кравцова (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
УКРАЇНСЬКА БАНДУРА:ТИПОЛОГІЯ ТА РЕГІОНАЛЬНІ ОСОБЛИВОСТІ
У статті українську бандуру розглянуто як динамічну конструктивно-виконавську систему, розвиток якої не зводиться до назви інструмента, зовнішньої форми чи регіонального означення. Актуальність дослідження зумовлена потребою точнішого опису типології бандури в контексті взаємодії традиційного кобзарського середовища, академічної сцени, музичної освіти, фабричного виробництва та індивідуального майстрування. На основі праць М. Лисенка, Г. Хоткевича, А. Гуменюка, І. Зінків, М. Хая, В. Кушпета, С. Ластовича-Чулівського, І. Скляра, А. Омельченка, В. Мішалова, В. Дутчак, Л. Черкаського, Л. Кияновської, Р. Гриньківа та інших авторів окреслено критерії розмежування інструментальних типів: будова корпусу, форма й розташування грифа, кількість і функції басів та приструнків, радіальність або паралельність струн, стрій, діатонічна чи хроматична організація звукоряду, наявність перестроювачів і транспонаторів, спосіб тримання, розподіл функцій між руками, характер звуковидобування, репертуар, педагогічна практика й середовище побутування. Окрему увагу приділено співвідношенню кобзи, старосвітської бандури й академічної бандури, а також київському, харківському, полтавському, чернігівському, львівському та діаспорному напрямам. Показано, що хроматизація, впровадження механізмів перемикання, фабричних моделей і концертних індивідуалізованих конструкцій змінювали не лише технічні можливості інструмента, а й методику навчання, посадку, аплікатуру, фактуру, тембровий ідеал та репертуарні орієнтири. Наголошено на значенні львівської школи Василя Герасименка, його конструктивних пошуків, моделей харківського типу та внеску у професіоналізацію бандурного мистецтва Західної України. Доведено, що типологію бандури доцільно осмислювати в історико-конструктивному, виконавському та музично-педагогічному вимірах, оскільки саме ці параметри дозволяють поєднати історію інструмента з аналізом практики гри, навчання і сучасних конструктивних рішень. Такий ракурс дає змогу уникнути спрощеної класифікації й показати бандуру як відкриту систему традиції, освіти та інновації сьогодення.
Авторське право (c) 2026 Володимир Володимирович Войт (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ІНСТРУМЕНТАЛЬНЕ, ВОКАЛЬНО-ХОРОВЕ ТА ОРКЕСТРОВЕ ВИКОНАВСТВО ЯК МІЖДИСЦИПЛІНАРНИЙ ПРОСТІР ФОРМУВАННЯ ФАХОВИХ КОМПЕТЕНТНОСТЕЙ СТУДЕНТІВ ФАКУЛЬТЕТІВ МИСТЕЦТВ
У статті обґрунтовано психолого-педагогічні засади формування фахових компетентностей студентів факультетів мистецтв засобами інструментального, вокально-хорового та оркестрового виконавства як цілісний міждисциплінарний простір фахової підготовки майбутнього педагогамузиканта. Уточнено сутність поняття «фахова компетентність студента факультету мистецтв» як інтегрованої характеристики особистості, що поєднує художньо-виконавські, музично-теоретичні та психолого-педагогічні знання, уміння й навички, ціннісні орієнтації та здатність засобами музичновиконавської діяльності створювати художньо переконливий інтерпретаційний образ. Визначено місце виконавської компетентності у структурі фахової компетентності майбутнього фахівця та розкрито її зв’язок із художньо-творчим, когнітивно-технологічним, операційно-технічним, комунікативно-ансамблевим, мотиваційно-ціннісним і рефлексивно-оцінним компонентами. Схарактеризовано основні види музично-виконавської діяльності, що застосовуються у процесі фахової підготовки: сольне інструментальне виконавство, вокальне та вокально-хорове виконавство, диригентсько-хорову діяльність, ансамблеве й оркестрове музикування. Обґрунтовано психолого-педагогічні умови результативного формування фахових компетентностей студентів засобами виконавської діяльності. Встановлено, що інструментальне, вокально-хорове та оркестрове виконавство виконує не лише художньо-виражальну, а й інтегративнорозвивальну функцію, забезпечуючи міждисциплінарний синтез музично-теоретичної, історикостильової та методичної підготовки, розвиток музичного мислення, виконавської волі та здатності до колективної художньої взаємодії. Узагальнення результатів дослідження уможливило окреслення перспективних напрямів вдосконалення фахової підготовки студентів факультетів мистецтв на засадах міждисциплінарної інтеграції різних видів музично-виконавської діяльності.
Авторське право (c) 2026 Василь Федоришин (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ФОРМУВАННЯ ПРОФЕСІЙНИХ КОМПЕТЕНТНОСТЕЙ МАЙБУТНІХ ОПЕРАТОРІВ КІНО - І ТЕЛЕМИСТЕЦТВА ЗАСОБАМИ ЦИФРОВИХ ТЕХНОЛОГІЙ
У статті обґрунтовано психолого-педагогічні засади формування професійних компетентностей майбутніх операторів кіно- і телемистецтва засобами цифрових технологій в умовах цифрової трансформації екранної індустрії та мистецької освіти. Уточнено сутність поняття «професійна компетентність оператора кіно-і телемистецтва» як інтегрованої характеристики фахівця екранних мистецтв, що поєднує художньо-творчі та техніко-технологічні знання, уміння й навички операторської майстерності, ціннісні орієнтації й здатність засобами сучасної цифрової знімальної техніки створювати виразний екранний образ. Визначено місце цифрової компетентності у структурі професійної компетентності майбутнього оператора та розкрито її зв’язок із художньотворчим, когнітивно-технологічним,операційно-діяльнісним, мотиваційно-ціннісним і рефлексивним компонентами. Схарактеризовано основні групи цифрових технологій, що застосовуються в процесі фахової підготовки операторів: цифрову знімальну техніку та оптику, технології нелінійного монтажу, кольорокорекції та колор-грейдингу, віртуального виробництва (LED-екрани, ігрові рушії, трекінг камери), комп’ютерної графіки й візуальних ефектів, а також електронні освітні платформи та технології штучного інтелекту. Обґрунтовано психолого-педагогічні умови результативного формування професійних компетентностей майбутніх операторів засобами цифрових технологій. Установлено, що цифрові технології виконують не лише інструментальну, а й художньо-розвивальну функцію, забезпечуючи індивідуалізацію навчання, розвиток образного та операторського мислення, підвищення творчої мотивації. Узагальнення результатів дослідження дало змогу окреслити перспективні напрями вдосконалення професійної підготовки операторів кіно- і телемистецтва в умовах цифровізації освітнього середовища.
майбутні оператори кіно- і телемистецтва
Авторське право (c) 2026 Сергій Григорович Борденюк (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ВИКОРИСТАННЯ ІНФОРМАЦІЙНО-КОМУНІКАЦІЙНИХ ТЕХНОЛОГІЙ У ПРОФЕСІЙНІЙ ПІДГОТОВЦІ ФАХІВЦІВ МИСТЕЦЬКИХ СПЕЦІАЛЬНОСТЕЙ
Проблема самоосвіти фахівців мистецьких спеціальностей розкривається у контексті філософських, психологічних, педагогічних досліджень. Сьогодні інформаційне суспільство не уявляє своє життя без Інтернету з його соціальним спілкуванням та інформаційними ресурсами. Це пояснює необхідність використання електронного навчання у професійній підготовці майбутніх фахівців. Однією з інновацій в освітньому процесі, в умовах впровадження електронного навчання, є використання ІКТ, зокрема хмарних технологій. Як показує, наше дослідження та власний досвід впровадження в освітній процес хмарних технологій є доцільним у професійній підготовці майбутніх фахівців мистецьких спеціальностей. Метою самоосвіти фахівців мистецьких спеціальностей є досягнення високого рівня особистісного та професійного розвитку, а також максимальне наближення до творчого ідеалу. Сьогодні їхня професійна підготовка орієнтована на постійне самовдосконалення, розвиток здатності до самоосвіти, уміння прогнозувати результати власної професійної діяльності й знаходити ефективні шляхи розв’язання фахових завдань із використанням інформаційнокомунікаційних технологій. Доведено, що хмарні технології дають змогу розповсюджувати контент у мережі Інтернет, тобто сприяють розміщенню власних текстових повідомлень, фотографії, малюнків та музичних файлів. Доступність, відкритість, інтерактивність засобів хмарних технологій призводить до колективного використання та спілкування як в он-лайн, так і в оф-лайн режимах, взаємного використання текстових, мультимедійних та відео ресурсів усіма учасниками навчального процесу, що робить процес самоосвіти фахівців мистецьких спеціальностей змістовним, практикоорієнтованим та сприяє вдосконалення його професійної компетентності.
Авторське право (c) 2026 Т.П. Зузяк, С.С. Кізім, В.В. Соловей (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
РОЗВИТОК ТВОРЧОЇ ОСОБИСТОСТІ МАЙБУТНЬОГО ВЧИТЕЛЯ МУЗИЧНОГО МИСТЕЦТВА У ПРОЦЕСІ ІНСТРУМЕНТАЛЬНО-ВИКОНАВСЬКОГО НАВЧАННЯ
У статті підкреслюється важлива роль інструментально-виконавської підготовки у структурі освітнього процесу закладів вищої освіти та її значний вплив на формування творчої індивідуальності майбутнього вчителя музичного мистецтва. Зазначено актуальність упровадження культурологічного підходу в систему професійної підготовки педагогів-музикантів. Особливу увагу приділено необхідності володіння високим рівнем виконавської майстерності, сформованим естетичним смаком і глибоким знанням різновидів мистецтва. Проаналізувавши психолого-педагогічну літературу, автор формулює поняття «розвиток творчої особистості майбутнього вчителя музичного мистецтва у процесі інструментально-виконавського навчання» як гармонійне поєднання індивідуальності, творчої мотивації, здібностей та вмінь. На основі теоретичного осмислення проблеми та вивчення педагогічної практики визначено низку педагогічних умов, які сприяють ефективному розвитку творчого потенціалу майбутнього вчителя музичного мистецтва. До таких умов належать: стимулювання прагнення до творчої самореалізації у виконавській діяльності; впровадження індивідуалізованого підходу у навчальний процес; інтеграція креативних методів у систему виконавської підготовки; розвиток рефлексивного ставлення до власної діяльності та формування креативного мислення у студентів.
фахова підготовка майбутніх учителів музичного мистецтва
Авторське право (c) 2025 Віктор Миколайович Лабунець (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ЦИФРОВІ ОСВІТНІ РЕСУРСИ ЯК ЗАСІБ ІНТЕНСИФІКАЦІЇ КОГНІТИВНОГО РОЗВИТКУ МАЙБУТНІХ УЧИТЕЛІВ МУЗИЧНОГО МИСТЕЦТВА
Статтю присвячено дослідженню можливостей використання цифрових освітніх ресурсів як засобу інтенсифікації когнітивного розвитку майбутніх учителів музичного мистецтва в умовах трансформації сучасного освітнього простору. Актуальність порушеної проблеми зумовлена активним упровадженням цифрових технологій у систему вищої освіти та необхідністю підготовки фахівців, здатних ефективно використовувати інноваційні інструменти у професійній музично-педагогічній діяльності. У статті розкрито сутність цифрових освітніх ресурсів, охарактеризовано їх основні види та функціональні можливості в контексті професійної підготовки майбутніх учителів музичного мистецтва. Особливу увагу приділено аналізу впливу цифрових освітніх ресурсів на розвиток когнітивної сфери здобувачів освіти, зокрема музичного мислення, уваги, пам’яті, уяви, аналітичних і творчих здібностей. Обґрунтовано, що використання мультимедійних засобів, інтерактивних платформ, музично-комп’ютерних програм, віртуальних освітніх середовищ та онлайн-сервісів сприяє активізації пізнавальної діяльності студентів, підвищенню рівня їхньої навчальної мотивації, розвитку навичок самостійного пошуку, аналізу та інтерпретації інформації. Визначено, що цифрові технології забезпечують розширення доступу до навчальних матеріалів, створюють умови для індивідуалізації освітнього процесу та підвищують ефективність засвоєння професійно орієнтованих знань. Установлено, що інтеграція цифрових освітніх ресурсів у систему мистецької освіти сприяє формуванню цифрової компетентності майбутніх педагогів-музикантів, розвитку їхньої творчої активності та готовності до застосування сучасних технологій у професійній практиці. Наголошено, що використання цифрових інструментів у навчальному процесі забезпечує інтенсифікацію когнітивного розвитку особистості, підвищує якість підготовки майбутніх учителів музичного мистецтва та відповідає актуальним вимогам цифрового суспільства. Зроблено висновок про необхідність подальшого вдосконалення методик використання цифрових освітніх ресурсів у закладах вищої мистецької освіти з метою підвищення результативності професійної підготовки майбутніх фахівців.
Авторське право (c) 2025 Юрій Вікторович Шпильовий (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ВИКОРИСТАННЯ МОДЕЛЕЙ ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ У ПРОЦЕСІ ПІДГОТОВКИ МАЙБУТНІХ УЧИТЕЛІВ МУЗИЧНОГО МИСТЕЦТВА
У статті обґрунтовано концептуальні засади підготовки майбутніх учителів музичного мистецтва до застосування технологій штучного інтелекту (ШІ). Дослідження покликане усунути наявний розрив між технологічною доступністю таких систем і браком дидактичної бази для їх ефективного впровадження у мистецьку освіту. Еволюцію використання інновацій в освітньому процесі структуровано через три парадигмальні моделі: управління когнітивною діяльністю (ШІ як транслятор знань), партнерської взаємодії (алгоритм як фасилітатор) та лідерства здобувача. Доведено, що саме остання модель є стратегічним орієнтиром, оскільки перетворює цифрові інструменти на засіб креативної аугментації та максимізує творчий потенціал майбутнього фахівця. Доведено, що серед стратегічних переваг імплементації ШІ виокремлено глибоку персоналізацію навчання, розбудову інноваційних освітніх середовищ та оптимізацію дистанційної підготовки. Водночас проаналізовано ключовий бар’єр: більшість сучасних освітніх застосунків зорієнтована переважно на базові когнітивні рівні (запам’ятовування, тестування). Схарактеризовано моделі застосування штучного інтелекту, а для розвитку критичного мислення та фахової креативності обґрунтовано потребу переходу до складніших систем – імітаційного моделювання, віртуальної реальності та гейміфікації. Зроблено висновок, що повноцінна інтеграція цих технологій вимагає оновлення освітніх програм, розв’язання етико-правових питань (зокрема академічної доброчесності під час генерації музичного контенту) та розробки спеціалізованих платформ у тісній синергії ІТ-фахівців і фахівців музичного мистецтва.
Авторське право (c) 2025 Оксана Володимирівна Дульська (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ПЕДАГОГІЧНІ УМОВИ ФОРМУВАННЯ ХУДОЖНЬОГО ОБРАЗУ У МУЗИКАНТІВ-ВИКОНАВЦІВ НА ОСНОВІ ПРИНЦИПІВ АКТОРСЬКОЇ МАЙСТЕРНОСТІ
Обґрунтовується педагогічні умови формування цілісного художнього образу у музикантів-виконавців шляхом інтеграції універсальних принципів сценічної та акторської майстерності у процес професійної підготовки. Традиційні методики часто зосереджені на технічній досконалості, залишаючи поза увагою глибинний психологічний та емоційний аналіз музичного твору, що є ключовим для створення переконливого художнього образу. Дослідження спирається на синтез теорії музичного виконавства, педагогіки та загальних засад театральної дії та сценічної психофізики, адаптуючи такі акторські категорії як «сценічна мета», «дія в обставинах» та «сценічна увага" для вирішення специфічних виконавських завдань. Запропонований підхід дозволяє перевести виконавську діяльність з рівня репродукції нотного тексту на рівень художньої творчості. У результаті навчання музикант набуває здатності до емоційно насиченої, усвідомленої комунікації зі слухачем, що значно підвищує якість інтерпретації та сценічної присутності, роблячи виконання не просто демонстрацією навичок, а повноцінною мистецькою подією..
Авторське право (c) 2025 Лариса Владиленівна Чинчева, Ольга Володимирівна Кузнєцова (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
МІЖДИСЦИПЛІНАРНІ ДОСЛІДЖЕННЯ ЄВРОПЕЙСЬКИХ ТРАДИЦІЙ В ІСТОРІЇ ВИЩОЇ МУЗИЧНОЇ ОСВІТИ В УКРАЇНІ ЗА «ТЕОРІЄЮ ПІАНІЗМУ» ВІКТОРА ІВАНОВСЬКОГО (1880-1943)
Український державний університет імені Михайла Драгоманова,Досліджується науковий доробок Віктора Генріховича Івановського (1880-1943) – педагога, піаніста і мистецтвознавця – пам’ять про цього митця в українській музичній культурі фактично виявилася знищеною в умовах радянської (совєтської) тоталітарної системи. Увагу зосереджено на праці професора "Теорія піанізму" (1927). Відстежується ідея університезації мистецької освіти через лейпцизьку традицію, реалізовану ще до відкриття консерваторії в Києві Миколою Віталійовичем Лисенком (1842-1912) у власній Музично-драматичній Школі (1903). Архівні матеріали засвідчують ґрунтовний досвід вченого щодо впровадження ним ідей синтезу наукового і практичного підходів у методології досліджень фортепіанного мистецтва, у поглядах на теорію та історію інструментального виконавства. Автобіографія 1941 р. раніше не використовувалася іншими вченими, адже цей документ до недавнього часу зберігався в архівах з відміткою "цілком таємно". Образ забутого митця доповнюється двома світлинами з прижиттєвої ювілейної брошури Музично-драматичного інституту імені Миколи Лисенка (1903-1918-1928). Професор Віктор Івановський очолював Інструкторсько- педагогічний факультет, де в різні періоди працювали відомі викладачі-піаністи: Фелікс Блюменфельд, Генріх Нейгауз, Борис Лятошинський, а також театральні митці-педагоги, серед яких бачимо – був і Лесь Курбас. Буття названого навчального закладу пов’язане з історією Київського музичного училища (технікуму), Київською консерваторією і Театральним інститутом. Серед причин повного забуття здобутків професора Віктора Івановського в добу жорсткої боротьби з космополітизмом – принципове неприйняття вченим ідеологічних догм тотального "соцреалізму”, незалежність від політизації художньо-естетичних процесів у музичному мистецтві й освіті. Постає необхідність реабілітувати ім’я піаніста-теоретика, діяльність якого припала на 1920-1940-і рр. Актуалізується контекст німецько-українських зв’язків, торкаючись питань генезису вищої школи в Україні. Розширюється уява про історичні шляхи становлення вищої мистецької освіти в Києві через успадкування європейських університетських традицій українськими музикантами.
європейсько- українська культурна спадщина
Лейпцизька консерваторська традиція в Києві
Авторське право (c) 2025 Максим Володимирович Забара (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
УДОСКОНАЛЕННЯ МУЗИЧНОСТІ СТУДЕНТІВ МИСТЕЦЬКИХ СПЕЦІАЛЬНОСТЕЙ У ПОЦЕСІ ФОРТЕПІАННОЇ ПІДГОТОВКИ
У статті підкреслюється важливість освітньої резильєнтності студентів мистецьких спеціальностей, яка допомагає адаптуватися до дестабілізуючих умов, зберігаючи свою функціональність, цілісність і здатність до розвитку. Такий рівень професіоналізму розглядається у спектрі особистісних якостей, серед яких важливе місце належить музичності, тобто обдарованості, що проявляється у різних видах музичної діяльності, зокрема слухацької, виконавської та композиторської. З цих позицій актуалізується проблема удосконалення музичності студентів мистецьких спеціальностей в процесі фортепіанної підготовки. Визначена можливість удосконалення метро-ритму, часо-простору та інтонаційної чутливості як важливих складових музичності майбутніх вчителів музичного мистецтва. Зроблено висновок, що удосконалення музичності сприяє точному інтонуванню, виразній артикуляції, художній виразності виконання, узгодженості моторних і слухових реакцій, тому має стати невід’ємною складовою фортепіанної підготовки майбутніх учителів музичного мистецтва.
Авторське право (c) 2025 Ольга Пилипівна Щолокова (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ПОЄДНАННЯ ТРАДИЦІЙНИХ ТА ІННОВАЦІЙНИХ ТЕХНОЛОГІЙ НАВЧАННЯ ДЛЯ РОЗВИТКУ ВНУТРІШНЬОГО МУЗИЧНОГО СЛУХУ СТУДЕНТІВ
В умовах сучасного освітнього процесу в галузі мистецтва особливої уваги набуває проблема розвитку внутрішнього музичного слуху, який є фундаментальною психофізіологічною основою для формування музичної компетентності виконавця, композитора, диригента та, зокрема, музичного педагога. Поняття «внутрішній музичний слух» означає здатність уявно, без зовнішнього звукового подразника, сприймати і відтворювати мелодію, гармонію, ритм або ціле музичне полотно. Саме ця здатність є тією глибинною внутрішньою мовою, якою музикант «читає» музику, мислить нею, творить і інтерпретує. У перший частині статті розглядаються традиційні методики розвитку внутрішнього музичного слуху як одного з ключових компонентів музичної обдарованості. Здійснено короткий огляд провідних підходів до формування слухових уявлень у музичній педагогіці, зокрема методик Кірнбергера, Далькроза, Кодая, Орфа. Проаналізовано принципи, на яких базуються ці системи, їх переваги та педагогічну ефективність у контексті розвитку слухового мислення музиканта та вокаліста. Друга частина статті розглядає необхідність не тільки збагачення арсеналу педагогічних засобів, а і створення цілісної системи розвитку внутрішнього музичного слуху на основі поєднання класичних вправ, новітніх методик і комп’ютерно підтримуваного навчання.
інтерактивні та мультимодальні технології
Авторське право (c) 2025 Лариса Анатоліївна Теряєва (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0