Науковий часопис Українського державного університету імені Михайла Драгоманова Серія 22. Політичні науки та методики викладання соціально-політичних дисциплін
У збірнику вміщені наукові праці дослідників, викладачів, докторантів та аспірантів, у яких висвітлюються актуальні теоретичні, наукові та науково-методичні проблеми політичних наук. ISSN 2411-1287 Засновником і видавцем видання Науковий часопис Українського державного університету імені Михайла Драгоманова. Серія 22. Політичні науки та методики викладання соціально політичних дисциплін є Український державний університет імені Михайла Драгоманова (Код ЄДРПОУ 44807628). Ідентифікатор медіа: R30-01417 Префікс DOI видавця: 10.31392 Префікс DOI журналу: 10.31392/UDU-nc.series22 Періодичність: 2 раз на рік Мови видання: українська, англійська Редакційна колегія видання практикує політику прозорого та відкритого доступу до опублікованих матеріалів. На сайті у PDF-форматі подані випуски Наукового часопису, доступ до яких надається без жодних обмежень. Бази даних та індекси, які включають видання: 1. Посилання на журнал в Google scholar. 2. Посилання «Наукова періодика України» в Національній бібліотеці України імені В. І. Вернадського (2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024, 2025)
Український державний універститет імені Михайла Драгоманова
КУЛЬТУРА БЕЗПЕКИ ЯК СКЛАДОВА ПОЛІТИКИ БЕЗПЕКИ: ДОСВІД ЄВРОПЕЙСЬКОГО СОЮЗУ
Розглядається культура безпеки, актуальність дослідження якої зумовлена динамічними змінами, новими викликами і загрозами безпеці та зростаючим запитом суспільства на захист прав і свобод. Зазначається, що концептуальні підходи осмислення питання розвитку культури безпеки надають особливої наукової ваги вивченню європейського досвіду для політичної науки. У статті розглядаються основні принципи, цінності та норми, які формують культуру безпеки в Європі. Впровадження нових організаційних і правових підходів гарантування безпеки та вироблення правової політики в умовах сучасних викликів стало пріоритетом європейської безпекової культури. Окрема увага приділяється ролі інструментів і механізмів формування і реалізації політики безпеки на європейському континенті. Також досліджуються чинники, що впливають на формування культури безпеки, такі як політична ситуація, соціокультурні та історичні особливості. У статті зосереджується увага на аналізі впливу правового чиннику на формування культури безпеки. Культура безпеки має особливу роль в організації ефективного функціонування соціальних інститутів, зміцненні довіри до політичної та правової системи. Визначено основні принципи і шляхи формування культури безпеки в країнах ЄС, а також окреслено сфери, які потребують оновлення, доопрацювання, запровадження нових підходів тощо. Підкреслено роль освіти у формуванні культури безпеки. Зроблено висновки щодо використання європейського досвіду у формуванні та розвитку культури безпеки в українському суспільстві.
МІЖНАРОДНА БЕЗПЕКА ТА ЕКОНОМІЧНА ПОЛІТИКА
культура безпеки, Європейський Союз, захист прав і свобод, безпекові пріоритети, правова політика, політика безпеки.
Авторське право (c) 2024 Bogdan Fedorchuk (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ОСОБЛИВОСТІ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ЕКОНОМІЧНОЇ БЕЗПЕКИ В УМОВАХ ГІБРИДНИХ ЗАГРОЗ ТА ЗБРОЙНОЇ АГРЕСІЇ
Стаття присвячена аналізу та розробці комплексного підходу до забезпечення економічної безпеки країни в умовах зростаючих внутрішніх і зовнішніх загроз. Обґрунтовано необхідність формування цілісної теорії національної безпеки, що охоплює розробку та імплементацію систематичної політики захисту державних економічних інтересів для забезпечення сталого розвитку України. Детально розглядається поняття «механізм» у контексті економічної безпеки, а також аналізуються існуючі механізми державного регулювання та управління економічною безпекою. Автор вказує на значний внесок як українських, так і зарубіжних вчених у розвиток теоретичних та практичних аспектів забезпечення економічної безпеки, підкреслюючи важливість подальших досліджень у цій сфері. Стаття також зосереджується на аналізі структури державних механізмів регулювання економічної безпеки, зокрема методи, важелі, інструменти, а також політико-правове, нормативно-правове та інформаційне забезпечення. Розглянуто механізми державного регулювання економічної безпеки як комплексну систему, що охоплює різноманітні форми, методи та засоби впливу, спрямовані на забезпечення стабільності та адаптації економіки до змінних умов. Особлива увага приділяється аналізу внутрішніх і зовнішніх умов економічного розвитку України, що визначають її потенціал і пріоритети в сфері економічної безпеки. Розглянуто вплив глобалізації, міжнародної інтеграції та гібридних загроз на економічну безпеку країни, висвітлюючи особливості економічної безпеки в умовах гібридної агресії. Стаття закликає до розробки ефективних економічних механізмів стримування агресії та розробки нових підходів до двосторонньої та багатосторонньої співпраці для зміцнення економічної безпеки України. Підкреслено необхідність ідентифікації економічних ризиків, мінімізації економічних залежностей та підготовки спільних рішень для забезпечення сталого економічного зростання та зміцнення національної безпеки.
економічна безпека, збройна агресія, економічний розвиток, зовнішньоекономічна діяльність, санкційна політика, національна безпека.
Авторське право (c) 2024 Valerii Malskyi (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
Інтеграційні процеси як фактор сучасної економічної політики: досвід Балтійських країн
У статті аналізуються особливості інтеграційних процесів Литви, Латвії та Естонії до Європейського Союзу, а також можливість використання їхнього досвіду в євроінтеграційних процесах України, які сьогодні є особливо актуальними в контексті військової агресії Російської Федерації. Досліджується вплив розширення Європейського Союзу на схід після розпаду Радянського Союзу на економічну та міграційну політику балтійських країн, оцінюється спроможність економічних інституцій до подолання наслідків фінансово-економічних криз. Висвітлюються виклики державності в процесі посткомуністичної трансформації країн Балтії на початку ХХ ст., а також розглядаються сучасні тенденції та перспективи економічного співробітництва між Україною та Європейським Союзом з використанням сучасних методів оцінки. Динамічний евроінтеграційний шлях України актуалізував пошук оптимальної «некласичної» моделі приєднання до Європейського Союзу з дотриманням розумних часових рамок. Показано, що модель поетапного приєднання є найбільш цілісно-узгодженою та логічно-структурованою концепцією, яка може забезпечити передбачуваний прогрес на шляху до членства в Європейському Союзі. Доведено на прикладі країн Балтії, що членство в Європейському Союзі стимулює модернізацію та економічний розвиток, що відтак веде до поліпшення рівня життя суспільства. Двадцятирічне членство балтійських країн в Європейському Союзі свідчить про успішні трансформаційні процеси, що дозволить і Україні врахувати поточні економічні виклики в контексті розвитку економічної її політики в умовах російської військової агресії.
інтеграційні процеси, Європейський Союз, економічна політика, країни Балтії, військова агресія.
Авторське право (c) 2024 Taras Zakharov (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ГЛОБАЛІЗАЦІЙНІ ВИКЛИКИ ТА ГЛОБАЛЬНІ ПРОБЛЕМИ СУЧАСНОГО СВІТУ
Актуальність теми статті полягає у тому, що останнім часом наша планета все більше під загрозою, ряд глобальних проблем, від яких залежить майбутнє людства і які досі залишаються нерозв’язаними, розширюється. Вони проявляються у всесвітньому масштабі та стосуються усіх міжнародних аспектів. Актуальним є також сутність небезпеки російсько-української війни, яка приносить втрати та багато важких глобальних наслідків, які порушують світовий порядок. Сучасна фаза цієї глобальної війни кинула тотальний виклик глобалізації світу. Військове вторгнення Росії в Україну можна розглядати як кульмінацію обумовленого цивілізаційним вибором конфлікту, яка відбувається на тлі кризових явищ глобального характеру. Мета статті полягає у з’ясуванні особливостей глобальних викликів та проблем, які відбуваються, та осмислення їхньої значимості в сучасному світі. Сюди також входить визначення актуальних загроз і викликів сучасних глобалізаційних процесів та які збитки вони можуть наносити стабільному розвитку всепланетної цивілізації.
глобальні виклики, глобальні загрози, глобальні проблеми, глобальні ризики, світовий порядок, міжнародний тероризм, глобальний вимір війни.
Авторське право (c) 2024 Anna Karnaukh, Bohdan Vovk (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
МОЖЛИВОСТІ ВПЛИВУ УКРАЇНСЬКОЇ ДІАСПОРИ НА ГРОМАДСЬКУ ДУМКУ ПІД ЧАС ВІЙНИ
Матеріал, представлений у статті, зосереджений на міжнародних відносинах, публічній дипломатії та діяльності української діаспори в умовах війни України з Росією. Основна мета дослідження – проаналізувати характер і можливості впливу української діаспори на громадську думку приймаючих країн під час військових дій, в контексті публічної дипломатії. Автором наголошується, що країнам для досягнення основних цілей у реалізації своїх національних інтересів, доступні сучасні інструменти публічної дипломатії, які допомагають: по-перше, подолати негативні образи свого минулого, по-друге, поширити свої цінності та модель і, по-третє, широко повідомити про свої порівняльні економічні та торговельні переваги для іноземних інвестицій. В умовах російської агресії проти України, четвертою і найголовнішою є необхідність згуртування закордонних українців для забезпечення належного впливу на громадськість своїх країн з метою забезпечення надання Україні політичної, військової, гуманітарної та іншої допомоги в цілях протидії зазначеній агресії. Автор розглядає поняття публічної дипломатії, сутність її форм, деякі особливості співпраці з діаспорою. Увагу приділено ролі діаспори по просуванню позитивного іміджу України як держави в умовах військових дій. Українська діаспора показала, що може реально впливати на громадську думку практично в усіх країнах світу. В українській спільноті є чимало науковців, бізнесменів, юристів та маркетологів, які могли б допомогти сформулювати вагомі аргументи щодо того, чому Україна заслужила підтримку Заходу. Українська дипломатія повинна мати ці аргументи «під рукою», а діаспорі потрібно не просто впровадити, а чітко закріпити їх у суспільній свідомості приймаючих країн. Це не проста мета, для її реалізації необхідне, на думку автора, в першу чергу, чітке розуміння того, що таке діаспора у сучасному світі, як вона співпрацює в рамках системи публічної дипломатії України, які інструменти і методи впливу на громадську думку приймаючої країни їй доступні та як оцінити таку діяльність.
діаспора, публічна дипломатія, вплив, громадська думка, російсько-українська війна, міжнародні відносини, позитивний імідж, співпраця.
Авторське право (c) 2024 Anastasiia Tokarska (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ПОВЕДІНКОВІ АСПЕКТИ УКРАЇНСЬКИХ СПОРТСМЕНІВ ПІД ЧАС ЗУСТРІЧІ НА СПОРТИВНИХ ЗМАГАННЯХ ІЗ РОСІЯНАМИ ТА БІЛОРУСАМИ
Повномасштабне вторгнення Росії в Україну викликало значні зміни в усіх аспектах суспільного життя нашої країни, зокрема у спортивній сфері, тому вивчення поведінки українських спортсменів під час спортивних змагань із росіянами та білорусами видається актуальним у контексті аналізу спортивних активностей. Незважаючи на значну кількість наукових публікацій із теми спорту загалом, спорту та маніпуляцій у контексті російсько-української війни, спорту як категорії політичного впливу, досі існує наукова прогалина у вивченні аспектів поведінки спортсмена, який представляє ту чи ту країну на світовій спортивній арені. Метою дослідження стало описати ключові поведінкові аспекти українських спортсменів під час зустрічі на спортивних змаганнях із росіянами та білорусами, зокрема проаналізувати поведінку вказаних суб’єктів на спортивній арені; виділити основні форми взаємозв’язку політики та спорту в матриці комунікацій. На основі проаналізованих публікацій, відкритих даних у медіа вдалося зробити висновок про поведінкові аспекти українських спортсменів під час спортивних змагань з росіянами та білорусами, які визначаються індивідуальними та ситуаційними факторами та на які впливає складна взаємодія національної ідентичності, емоцій, спортивної майстерності, уваги медіа, міркувань безпеки. Незважаючи на ці труднощі, від спортсменів очікується збереження професіоналізму та зосередженість на своїй продуктивності в ігровому/змагальному просторі. Для аналізу поведінкових аспектів українських спортсменів на міжнародній арені у спарингу з білорусами та росіянами окреслено 8 критеріїв: пізнання, емоції, сила волі, увага, мотивація та ставлення, самооцінка, міжособистісні стосунки та розумова втома. Перспективою подальших досліджень є аналіз психології змагального спорту та його зв’язку із політичним дискурсом країни, яка перебуває у стані війни.
російсько-українська війна, змагання, поведінкові аспекти, спорт і політика, міжнародний спортивний досвід.
Авторське право (c) 2024 Yevgenii Konovalenko (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
БУДАПЕШТСЬКІ ГАРАНТІЇ ЯК ФАКТОР КРИЗИ МІЖНАРОДНОЇ КОЛЕКТИВНОЇ БЕЗПЕКИ
Стаття досліджує питання порушення наданих Україні гарантій, закріплених Будапештським меморандумом як частини архітектури міжнародної колективної безпеки, враховуючи контекст Договору про нерозповсюдження ядерної зброї (ДНЯЗ). Також автор ставить за мету проаналізувати наслідки порушення будапештських гарантій для міжнародної колективної безпеки. Проведене дослідження дозволяє зробити висновки, що гарантії, які були надані Україні в обмін на її без’ядерний статус, надані в міжнародно-правовій площині, про що зауважував Х. Лаутерпахт: «Хоча сторони, можливо, припускали, що договір мало що означає, неприпустимо припущення, що вони мали намір щоб він нічого не означав і що документ, укладений у формі договору – з супутньою урочистістю, формальністю, публічністю, а також конституційними та іншими гарантіями – є не договір». Автор звертає увагу, що гіпотетичність вірності таких висновків провокує багато питань. І тут вже справа не лише в Україні, а ідеться про те, що невиконання і подальша невизначеність Будапештського меморандуму, який є частиною архітектури міжнародної колективної безпеки, враховуючи контекст ДНЯЗ, підриває засади міжнародної колективної безпеки та головний її принцип – угоди мають виконуватися. Автор також зауважує, сьогодні міжнародно-правовий режим, як і архітектура міжнародної безпеки, перебуває у повній турбулентності. Дедалі глибше серед міжнародної спільноти посилюється усвідомлення недієздатності наявних міжнародних механізмів та інституцій, що мають гарантувати безпеку державам. Проявляється недостатнє розуміння стратегічної перспективи та можливих контурів майбутнього світового устрою, що впливає на дії політиків і поглиблює стан хаотичності й невизначеності. На думку автора, повинна бути запропонована зовсім нова конфігурація архітектури світової безпеки – без простих і тимчасових рішень. Напрацьовані нові механізми міжнародної безпеки, які були би підкріплені довгостроковим політичним баченням, сильною політичною рішучістю, науковими рекомендаціями та ефективними механізмами для своєчасного упередження агресорів.
міжнародна колективна безпека, гарантії, Будапештський меморандум, неядерні держави, міжнародна безпека, ДНЯЗ.
Авторське право (c) 2024 Oleksii Buriachenko (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
РОЛЬ БРАЗИЛІЇ У НОВОМУ ГЕОПОЛІТИЧНОМУ СЕРЕДОВИЩІ
Стаття досліджує зовнішню політику Бразилії та її взаємодію з ключовими гравцями на світовій арені – Сполученими Штатами та Китаєм, особливо в контексті глобальних подій, таких як російсько-українська війна. Окрема увага приділяється підходу президента Бразилії Лули да Сілви до війни в Україні та його ставленню до неї. Також ретельно розглядаються різноманітні аспекти стратегічного, історичного, політичного та економічного характеру, що визначають позицію Бразилії у міжнародних відносинах. Підкреслюється, що Бразилія, як країна, що входить до складу багатьох міждержавних об’єднань, має значиме місце на міжнародній арені та впливає на події у світі через виважену зовнішню політику та ефективну дипломатію. Автори статті аналізують стратегічне значення розвитку співпраці Бразилії зі Сполученими Штатами та Китаєм, не дивлячись на напруженість у відносинах між цими країнами, і відзначають, що Бразилія може виступати посередником у глобальних конфліктах і сприяти їх мирному врегулюванню, зокрема і у російсько-українській війні. Висновок статті підкреслює важливість розвитку співпраці з країнами Глобального Півдня для розв'язання конфліктів і формування міжнародної архітектури з урахуванням інтересів та позицій різних держав. Аналізуючи різноманітні чинники, що впливають на зовнішню політику Бразилії, стаття підкреслює її унікальний статус і потенціал у глобальних відносинах.
Бразилія, постбіполярний світ, Глобальний Південь, мирне врегулювання, новий світовий порядок, Латинська Америка, зовнішньоекономічне співробітництво, самостійна геополітична сила.
Авторське право (c) 2024 Alla Humeniuk, Volodymyr Boiko (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ГРОМАДЯНСЬКА СВІДОМІСТЬ І ПАТРІОТИЗМ МОЛОДІ У КОНТЕКСТІ АКАДЕМІЧНОЇ МОБІЛЬНОСТІ
Стаття аналізує окремі виклики, які постають перед сучасною політикою у сфері утвердження української національної та громадянської ідентичності в умовах війни. У центрі уваги студентська академічна мобільність, яка досі неоднозначно оцінюється в експертному середовищі, особливо в контексті патріотичного виховання. Виїзд за кордон мільйонів громадян України, в тому числі й молоді, посилює деякі упередження щодо актуальних завдань міжнародних програм обмінів студентів, наукових стажувань, навчальних практик тощо. Однак, поряд із іншими викликами і парадоксами демократії, це дуже конкретне право людини вільно здобувати знання й компетентності у відкритому світі цілком може сприяти зміцненню національної стійкості та громадянської культури. Мета статті вбачається у необхідності окреслити: вплив академічної мобільності на громадянську свідомість і патріотизм; нормативне розуміння такої мобільності та політики громадянської ідентичності у чинному законодавстві України; тематичні аспекти міжнародних освітніх програм для молоді; рекомендації з подальшого посилення взаємозв’язку між потребами національної стійкості та сучасними запитами молодих людей на мобільність. У процесі написання статті використовувалися методи аналізу офіційних документів, порівняння даних соціологічних опитувань, системний і структурний підходи у вивченні різних програмних можливостей, які пропонуються сучасним студентам, а також їх співставлення з актуальними завданнями політики зміцнення національної стійкості та розвитку патріотизму в умовах війни. Стратегічний і відповідальний підхід до розвитку громадянської свідомості та патріотичного виховання потребує сприятливої нормативно-правової бази та досвіду її ефективної імплементації. Підтримка молоді в паралельних умовах війни та подальшої глобалізації освітнього простору потребує об’єднання зусиль фахівців різних галузей політики: освітньої, культурної, інформаційної, безпекової, соціальної та інших.
громадянська свідомість, патріотичне виховання, академічна мобільність, «м’яка» сила політики, парадокси демократії, політика ідентичності, студентська молодь, глобалізація освітнього простору.
Авторське право (c) 2024 Olha Volianiuk, Khrystyna Prytula (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
НОРМАТИВНО-ПРАВОВЕ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ НАЦІОНАЛЬНО-ПАТРІОТИЧНОГО ВИХОВАННЯ НАСЕЛЕННЯ УКРАЇНИ ЯК ЧИННИКА НАЦІОНАЛЬНОЇ БЕЗПЕКИ
У статті аналізуються ключові нормативно-правові акти, спрямовані на забезпечення національно патріотичного виховання населення України. Зазначається, що основою національно-патріотичного виховання є ідея зміцнення української державності як консолідуючого чинника розвитку суспільства, разом із необхідністю формування патріотизму та утвердження національних цінностей. Акцентується увага на тому, що однією з головних умов перемоги над мілітарно сильнішим імперіалістичним ворогом є стійке усвідомлення громадянином України своєї приналежності до української нації, наявності стійкого україноцентричного світогляду та високий рівень патріотизму. Відтак саме патріотизм є сьогодні одним із головних чинників забезпечення національної безпеки, оскільки українці-патріоти гідно захищають суверенітет і територіальну цілісність нашої країни, виганяючи російського агресора з тимчасово окупованих територій. Вказується, що одним із ключових нормативно-правових актів у цій галузі є Закон України «Про основні засади державної політики у сфері утвердження української національної та громадянської ідентичності», який сприяє формуванню громадянами країни національної та громадянської ідентичності, що є важливою передумовою для існування та процвітання Української держави. У Законі було здійснено визначення ключових засад, стандартів, мети, завдань, пріоритетів державної політики, спрямованої на формування української національної та громадянської ідентичності. Також виділено такі складові цієї державної політики як національно-патріотичного виховання, військово-патріотичного виховання та громадянська освіта. Підкреслено, що формування та закріплення в суспільстві патріотичної свідомості, поваги до державних символів і національних цінностей України є серед ключових завдань законодавства в цій галузі.
нормативно-правове забезпечення, національно патріотичне виховання, ідентичність, обороноздатність, національна безпека.
Авторське право (c) 2024 Leonid Chupriy (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
УЧАСТЬ УКРАЇНСЬКОЇ МОЛОДІ У ДІЯЛЬНОСТІ ТЕРИТОРІАЛЬНОЇ ГРОМАДИ: МОТИВАЦІЙНИЙ АСПЕКТ
У контексті реалізації принципу децентралізації в Україні посилюється роль громади у вирішенні та прийнятті важливих рішень. Молодь розглянуто через вагомість цієї групи як певного соціального капіталу для суспільства та територіальної громади. Остання є місцем для набуття і реалізації компетентностей молодих людей. У статті зроблено спробу виокремити особливості мотиваційного середовища, чинники та характер їхнього впливу на участь молоді на рівні територіальної громади. У середовищі, що впливає на активність української молоді у громаді, визначено групи зовнішніх та внутрішніх чинників впливу. До зовнішніх віднесено державу, громаду, систему освіти, медіа, громадянське суспільство, сім’ю, друзів та колег; до внутрішніх – потребу у соціально орієнтованій діяльності, ментальні особливості територіальної громади, інтерес до життя громади, систему ціннісних пріоритетів і місце соціально орієнтованих цінностей людини, розвиненість громадянської відповідальності й обов’язку, довіру до органів влади територіальної громади, ідентифікацію з громадою, регіоном, країною, соціальною групою тощо. Кожний із зазначених чинників має свою специфіку й виконує певну функцію у впливі на молоду людину: може як мотивувати її до активної участі, так і демотивувати, що сприяє пасивній та індиферентній участі. Окремо визначено, що мотиваційне середовище можуть визначати також загальні умови суспільного розвитку, суспільна ситуація, кризи, війна, що можуть значно змінити тип і стиль участі, й загалом діяльності та поведінки людини. Розуміння мотиваційного середовища й особливостей впливу цих чинників спонукає до наукових пошуків й подальшого осмислення проблеми заохочення та стимулювання участі молоді на рівні територіальної громади й загалом суспільства.
молодь, молодіжна політика, участь, громадянське суспільство, ідентичність, територіальна громада, мотивація, мотиваційне середовище, активність, демотивуючий вплив.
Авторське право (c) 2024 Maryna Ostapenko (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ЕФЕКТИВНІСТЬ ВИБОРЧИХ КАМПАНІЙ: ЧИННИКИ, УМОВИ, ТЕХНОЛОГІЇ
Використання новітніх технологій під час проведення виборів викликає бурхливі дискусії серед науковців, політиків та громадськості, відтак формування політичної системи суспільства значною мірою залежить від системи виборів до органів політичної влади. Проблеми проведення виборів, які заслуговують на довіру, таких, що не характеризуються помилковими та маніпуляційними списками виборців, голосуванням неповнолітніх, проблемами ідентифікації виборців, упередженістю органів управління виборами, маніпулюванням результатів, використанням сил державної безпеки, виборчим насильством, етнічними та релігійними кампаніями, які дискредитують групу чи окрему людину, відсутністю справедливості та нерівними умови гри для учасників. Метою статті було опрацювати складові понятійного апарату системи «успішна виборча кампанія», яка була досягнута через виконання таких завдань: вивчити світову та вітчизняну наукову думку з теми; описати поняття «ефективність чинника», «ефективність умов», «ефективність технології» в контексті політичних змагань; надати рекомендації щодо якісного застосування вказаних понять на практиці. Стаття аналізує різні вектори політологічної думки, що стосуються ефективності передвиборчої гонки. Окреслено три базові категорії, що впливають на ефективність виборчих кампаній, та надано практичні рекомендації щодо якісного застосування поняття понять «ефективність чинника», «ефективність умов», «ефективність технології» в умовах проведення передвиборчої кампанії та з метою її успішного завершення, результативності. Перспектива подальших досліджень у вивченні інших, додаткових, чинників, які сприяють ефективності проведення передвиборчої кампанії.
вибори, політична сфера, складові кампанії, ефективність процесу, виборчий успіх.
Авторське право (c) 2024 Dmytro Osmak (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ПАРТИСИПАТИВНІ ІНСТРУМЕНТИ ЛЕГІТИМАЦІЇ В УМОВАХ ПРАВОВОГО РЕЖИМУ ВОЄННОГО СТАНУ
Ця стаття досліджує поширеність інструментів партисипативної демократії в сучасній Україні як чинників формування нової національної політичної культури. У контексті повномасштабної війни ці практики стають ключовими запобіжниками розгортання кризи легітимності та радикалізації суспільства. Авторкою проаналізовано готовність до запровадження таких механізмів, як мирні демонстрації, петиції, громадські слухання, публічні консультації та громадські бюджети, спрямованих на залучення громадян до політичного процесу та зміцнення довіри до інституцій влади. Війна змушує українське суспільство переосмислити значення демократії та активної участі громадян у формуванні державної політики. Стаття є спробою надати відповідь на питання, що потрібно зробити, щоб у повоєнній Україні мирні демонстрації стали символом єднання українців у боротьбі за права та свободи, а петиції – ефективним інструментом для впливу на рішення влади? Щоб громадські слухання та консультації забезпечували живий майданчик для обговорення нагальних питань та залучення різних верств населення до прийняття важливих рішень? Щоб публічні консультації були важливим елементом прозорості та відкритості державного управління? Авторка зазначає, що без активного залучення громадян до політичного процесу неможливо досягти стійкого демократичного розвитку та стабільності в країні. Стаття акцентує на необхідності комплексного підходу до реформування політичної системи України, який включає впровадження партисипативних механізмів, підвищення прозорості та підзвітності влади, а також активне залучення громадян до політичного процесу. Лише так можна забезпечити стійкий розвиток та демократичне майбутнє для України.
криза легітимності, правовий режим воєнного стану, політична інклюзія, партисипативна демократія, деліберативна демократія
Авторське право (c) 2024 Natalia Kononenko (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ІНФОРМАЦІЙНЕ СУСПІЛЬСТВО ЯК ОБ’ЄКТ МУЛЬТИДИСЦИПЛІНАРНИХ ДОСЛІДЖЕНЬ
Досліджено концепт інформаційного суспільства як об'єкта мультидисциплінарного наукового аналізу. Проаналізовано різноманітні визначення інформаційного суспільства, запропоновані вченими з різних галузей знань: економіки, соціології, філософії, політичних наук тощо. Показано, що формування інформаційного суспільства прямо пов'язане зі стрімким поширенням інформаційно-комунікаційних технологій у всіх сферах життя. Систематизовано основні наукові підходи до вивчення цього феномену: економічний, культурно-цивілізаційний, технологічний, соціологічний та просторовий. З'ясовано, що дослідники розглядали інформаційне суспільство крізь призму аналізу змін у структурі зайнятості, споживанні інформаційних продуктів, поширенні інформаційних технологій, трансформації соціальних взаємодій та організації простору під впливом інформаційних мереж. Виявлено спільні ознаки концепту інформаційного суспільства в різних наукових парадигмах, зокрема визнання центральної ролі інформації та знання як основи сучасних суспільних відносин. Проаналізовано вирішальний вплив технологічних досягнень, особливо інформаційно-комунікаційних технологій, на формування інформаційного суспільства та трансформацію економічних, соціальних і політичних процесів. Показано, що теоретичні розробки концепту інформаційного суспільства створили підґрунтя для подальших досліджень інформаційної держави, її функцій, механізмів управління та державної політики. Зроблено висновок про необхідність подальшої концептуалізації інформаційного суспільства для вдосконалення наукового розуміння функціонування інформаційної держави.
інформаційне суспільство, інформаційна держава, прозорість і підзвітність влади, демократія, інформаційно-комунікаційні технології, свобода слова, інформаційна безпека, державна політика, державне управління, правове регулювання, політичні інститути.
Авторське право (c) 2024 Sergii Balan (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ПОЛІТИЧНИЙ РЕЖИМ В УКРАЇНІ ДО І ПІД ЧАС ДІЇ ВОЄННОГО СТАНУ: НОВІ ВИКЛИКИ
Актуальність теми статті полягає у тому, що політичні режими та політична система загалом є ключовими факторами для розуміння політичних процесів у тій чи іншій країні, є сукупністю методів, способів і засобів здійснення влади. Тому, характер політичного режиму в тій чи іншій країні відображає реальне співвідношення влади і суспільства в країні, особливості та рівень розвитку громадянського суспільства, політичної доктрини множинності, різних груп впливу, принципи організації політичного життя та правил гри в політиці, зокрема на законодавчому рівні. Тема є актуальною для України як для держави, що розвивається та стоїть на шляху демократичних перетворень, прагнучи при цьому стати країною членом ЄС, інтегруватися в євроатлантичні політичні, економічні та безпекові структури. Тому для України, яка за історію своєї незалежності пережила ряд революцій («Помаранчеву революцію» та «Революцію Гідності») і зараз знаходиться в стані повномасштабної війни з боку Російської Федерації дуже актуальною залишається проблема наявності належних, ефективних, стабільних інституційних процесів і політичного розвитку та реформування системи державного управління. У статті проаналізовано трансформацію політичних режимів України на передодні та під час дії воєнного стану, введеного після початку повномасштабного російського вторгнення на територію України. Зроблено висновки щодо ключових напрямків і завдань повоєнного відновлення України та можливого розвитку політичної системи. Мета статті у з’ясуванні особливостей політичних режимів та їх трансформацій в Україні до запровадження воєнного стану через початок повномасштабного вторгнення російської федерації та після, а також пов’язаних із цим глобальних викликів та проблем, які відбуваються, а також у прогнозуванні можливих варіантів розвитку суспільно-політичного життя в Україні в післявоєнний період.
політика, політичний режим, гібридність, трансформації, громадянське суспільство, групи впливу, політичне життя, президент, парламент, правила гри в політиці, виклики, загрози, проблеми, ризики.
Авторське право (c) 2024 Olga Babkina, Stanislav Diachok (Author) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ДО 100-РІЧЧЯ З ДНЯ НАРОДЖЕННЯ ДОКТОРА ЮРИДИЧНИХ НАУК, ПРОФЕСОРА ВОЛОДИМИРА ДМИТРОВИЧА БАБКІНА
Стаття присвячена 100-річчю з дня народження видатного українського вченого, доктора юридичних наук, професора Володимира Дмитровича Бабкіна (1924–2018), одного з фундаторів сучасної політичної науки та освіти в Україні. У роботі висвітлюється життєвий і науковий шлях В. Д. Бабкіна, його значний внесок у становлення гуманістичних підходів до розуміння політики й права, утвердження людиноцентричного світогляду, а також у розвиток теорії права та політології. Значну увагу приділено його науковій діяльності, зокрема дослідженню філософії права, циклічності політичної історії, взаємовідносинам між владою і суспільством, державою та особистістю, демократією та бюрократією. Розкрито його внесок у розробку концептуальних основ соціально-правової держави, формування демократичної політичної культури, а також у впровадження освітніх стандартів і навчальних програм із політичних наук в Україні. Підкреслюється участь В. Д. Бабкіна у створенні першого в Україні підручника з політології, його робота над «Політологічним енциклопедичним словником» і вагомий внесок у підготовку видання «Антологія української юридичної думки». Зазначається роль вченого у розвитку паспортів спеціальностей для наукових ступенів у сфері політичних наук. Стаття демонструє унікальний талант В. Д. Бабкіна до інтеграції правових і політичних знань, його прагнення подолати стереотипи, поширити культуру толерантності, консенсусної демократії та цивілізованої політичної поведінки. Акцентовано увагу на його прагненні досягти балансу між економічною ефективністю, соціальною справедливістю, сильною державою та демократичними інститутами. Особливо цінними є його погляди на спадкоємність науки як основу її прогресу, що гармонійно поєднує традиції та інновації. У тексті відзначено наукову методологію В. Д. Бабкіна, його кредо дослідника, спрямоване на об'єктивність, критичність і глибину наукового пізнання. Ця стаття слугує даниною пам’яті великого вченого, чиї ідеї та наукова спадщина залишаються актуальними й сьогодні, і надихають нові покоління науковців, зокрема правознавців і політологів.
наукові школи, політологія в Україні, гуманістичний підхід, демократична культура, політична освіта, наукова спадкоємність.
Авторське право (c) 2024 Ольга Бабкіна (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ВПРОВАДЖЕННЯ МЕХАНІЗМІВ ВЗАЄМОДІЇ ІНСТИТУТІВ ГРОМАДЯНСЬКОГО СУСПІЛЬСТВА З ОРГАНАМИ МІСЦЕВОГО САМОВРЯДУВАННЯ ПІД ЧАС ВІЙНИ
У статті осмислюється поняття «громадянське суспільство» та основні засади функціонування органів місцевого самоврядування в громадянському суспільстві, а також проаналізовано роль громадянського суспільства, особливо важливе місце в умовах війни в Україні. Всі українці беруть активну участь у суспільному житті держави та роблять свій внесок у спільну перемогу над ворогом. Саме тому роль громадянського суспільства є такою важливою. Майбутнє нашої нації залежить від колективної сили та єдності кожної людини. У статті пояснюється значення інститутів громадянського суспільства в розвитку та функціонуванні демократичної держави. Досліджено нормативно-правову базу, яка регулює взаємодію організацій громадянського суспільства та органів місцевого самоврядування. Результати дослідження показали, що нормативно-правова база, яка регулює взаємодію та правові відносини між органами місцевого самоврядування та організаціями громадянського суспільства в Україні, охоплює Конституцію України, міжнародне право, окремі закони України та підзаконні акти Важливою. ознакою громадянського суспільства є його незалежність не тільки від держави, а й від публічної влади, до якої належить і місцеве самоврядування. Місцеве самоврядування не можна вважати частиною громадянського суспільства, оскільки це прямо заборонено законом. Навпаки, структура громадянського суспільства формується за бажанням громадян, а не за конкретними законами. У демократичній державі громадянське суспільство взаємодіє з державною владою. Публічна влада – вид суспільно-політичної, суверенної та законної влади, заснованої на публічному інтересі та безособовості. Ця, заснована на праві та законодавстві, система соціальних, публічно-політичних, вольових відносин, що виникають між фізичними та юридичними особами (як суб'єктами громадянського суспільства), державними установами та організаціями (як суб'єктами владних повноважень), має перспективу подальших досліджень.
ПОЛІТИЧНИЙ ДИСКУРС І НАЦІОНАЛЬНІ ЦІННОСТІ
органи державної влади, місцеве самоврядування, громадянське суспільство, права і свободи, населення, громадянин, війна, влада, конституція.
Авторське право (c) 2024 Євген Вергелюк (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
МЕДЖЛІС КРИМСЬКОТАТАРСЬКОГО НАРОДУ: ВІД НАЦІОНАЛЬНОГО САМОВРЯДУВАННЯ ДО МІЖНАРОДНОГО ВПЛИВУ
У статті досліджується роль Меджлісу кримськотатарського народу як інституту національного самоврядування в сучасному політичному просторі України та на міжнародній арені. Розглядається історичне підґрунтя створення Меджлісу кримськотатарського народу, його структурні особливості та функціонування в умовах окупації Криму Російською Федерацією. Особлива увага приділяється аналізу взаємодії Меджлісу кримськотатарського народу з українською державою та міжнародними організаціями, а також його впливу на формування політичних процесів як на національному, так і на глобальному рівнях. Описано історичний розвиток Меджлісу кримськотатарського народу як інституту національного самоврядування, який виник у відповідь на необхідність консолідації кримськотатарського народу під час його повернення з місць депортації. Акцентовано увагу на принципах самоорганізації, демократичності та ненасильства, які стали основою діяльності Меджлісу кримськотатарського народу. Проведено аналіз сучасної діяльності Меджлісу кримськотатарського народу в контексті співпраці з органами державної влади України та міжнародними організаціями. Досліджується роль в розробці та реалізації політики щодо окупованих територій, а також внесок у захист прав кримських татар. Підкреслюється значущість Меджлісу кримськотатарського народу як інституції, яка, попри окупації, зберегла свою легітимність і продовжує активно діяти в інтересах кримськотатарського народу. Проаналізовано міжнародний аспект діяльності, розглянуто співпрацю з міжнародними правозахисними організаціями та урядами різних країн, а також участь у глобальних форумах, спрямованих на захист прав людини та колективних прав корінних народів. Особлива увага приділяється визнанню Меджлісу кримськотатарського народу як легітимного представницького органу корінного кримськотатарського народу як на національному рівні, так і на міжнародній арені. Досліджено виклики та можливості у контексті сучасних глобальних політичних змін. Проаналізовано вплив міжнародних санкцій проти Росії на діяльність Меджлісу кримськотатарського народу та його можливості впливати на міжнародні процеси, спрямовані на захист прав кримських татар і відновлення територіальної цілісності України. Підкреслено, що Меджліс кримськотатарського народу продовжує залишатися важливим політичним і представницьким органом корінного народу, здатним ефективно реагувати на виклики сучасності та забезпечувати захист інтересів кримських татар як в Україні, так і на міжнародній арені.
Меджліс кримськотатарського народу, Курултай кримськотатарського народу, національне самоврядування, інституційна спроможність, окупація Криму, захист прав людини, громадянське суспільство, демократія, представницький орган корінного народу, ідентичність, самоорганізація, самовизначення, колективні права.
Авторське право (c) 2024 Ескендер Барієв (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ВПЛИВ ЗАХИСТУ УКРАЇНСЬКОГО СУВЕРЕНІТЕТУ НА РОЗВИТОК ПОЛІТИЧНОЇ СВОБОДИ В УКРАЇНІ
У статті розглядається питання розвитку політичної свободи в умовах, які диктуються захистом українського суверенітету. Завдяки використанню структурно-функціонального та нормативно-ціннісного підходів автор приходить до висновку, що принципових суперечностей між захистом суверенітету та розвитком політичної свободи немає. Проаналізовано, що політична свобода в наукових джерелах тлумачиться доволі різноманітно, а серед специфічних моральних, громадянсько-республіканських чи деліберативних її визначень головними залишаються позитивна свобода та негативна свобода. Водночас конкретно-історична особливість українських цінностей вимагає створення нового типу свободи – свободи творчості як діяльності окремої елітистської спільноти гуманітаріїв на інтуїтивному плані, як розтлумачення змісту цінностей, які панують у суспільстві. Ідеал свободи творчості не є схожим із ідеалом експертократії, позаяк суб’єкти, які мають свободу творчості, знаходяться поза політичними інститутами. Свобода творчості підсилюватиме позитивну свободу та вимагатиме деякого зменшення обсягу негативної свободи разом із її принциповим збереженням. Критерієм істинності інтерпретації цінностей є життя згідно з цінностями. Іноземний вплив на спільноту гуманітаріїв мінімізується завдяки характерній особливості українських цінностей, які ставлять цінності вищими за принципи, та невтручанням гуманітаріїв у саме політичне життя. У дослідженні автор відштовхується насамперед від українських праць, зокрема політична свобода осмислюється політичною цінністю, яка створює мережу взаємозв’язків у політичному житті, відтак проблема проаналізована за допомогою структурно-функціонального та нормативно-ціннісного підходів. Стверджується, що інституціоналізація свободи творчості вимагає подальших досліджень.
російсько-українська війна, політичне життя, політична свобода, суверенітет, Україна.
Авторське право (c) 2024 Іван Леонтьєв (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ОСОБЛИВОСТІ ДЕМОКРАТИЧНИХ ПЕРЕТВОРЕНЬ У СУЧАСНІЙ УКРАЇНІ
Актуальність теми статті полягає у тому, що навіть на сучасному етапі свого існування в Україні простежується нелінійність політичного розвитку, пов'язана з транзитивними стрибками та системною напруженістю, яка обумовлена російсько-українською війною. По суті наявні зміни політичного режиму в Україні пов'язані з відстоюванням державної сутності, які є рефлексією на зовнішні виклики. Для того, щоб визначити тип політичного режиму в Україні, необхідно, в першу чергу, врахувати взаємодію та вибір різних чинників у контексті історичного становлення української державності. Тому дуже актуально міркувати над поточним періодом часу, в якому опинилася Україна, адже зазвичай саме після таких періодів відбувається зміцнення демократичних процесів і трансформаційні підйоми. У першу чергу, потрібно враховувати колишній стан політичної системи в Україні, який може виступати основним чинником розуміння цінності сучасних демократичних перетворень, адже довгий час місія Української держави залишалася невизначеною, що потребує уточнення цієї місії та інших завдань, цілей, напрямів, векторів розвитку. Демократизація повинна стати ключовим механізмом реформування державного управління, що на сьогоднішній день є однією з найголовніших та найважливіших складових політичного процесу в Україні. Дуже цікаво відстежувати як саме відбувається у нашій державі демократичне державотворення та визначити характерні риси цього процесу з точки зору транзитології як однієї з посткомуністичних країн, які спрямовані на консолідацію демократії. Метою статті є визначення специфіки трансформації політичного режиму в Україні, який не тільки змінювався, а ще й набував нових якостей та характерних рис, що вплинуло на державотворчий процес і суспільно-політичний розвиток. Це стосується спроби визначити особливості українського варіанту переходу від авторитарного політичного режиму до демократичного ладу для з'ясування особливостей сценарію демократизації.
політичний режим, транзит, демократія, демократизація, авторитаризм, Україна, Помаранчева революція, Революція Гідності.
Авторське право (c) 2024 Анна Карнаух , Богдан Вовк (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
НАЦІОНАЛЬНІ ЦІННОСТІ ТА ОБОРОННА СВІДОМІСТЬ У ФОКУСІ ДЕРЖАВНОЇ ПОЛІТИКИ
У статті аналізуються трансформації державної політики України у сфері розвитку оборонної свідомості громадян, а також ціннісних орієнтирів політичної нації в умовах війни. Це переосмислення політологічних категорій свідомості, цінностей, ідентичності через безпековий вимір, що вплинув на наукові дослідження, освітні програми, нормативно-правові документи, політичні практики. Оборонна свідомість, як політико-аксіологічний феномен і елемент національної ідентичності, розглядається у контексті її взаємозв’язку з патріотичним вихованням, громадянською освітою, політичною консолідацією. Державна політика у цій сфері вкотре осмислюється як мистецтво можливого, через цінності, пріоритети, суб’єктність, межі втручання. У дослідженні використовуються політико-аксіологічний підхід, аналіз нормативно-правових актів, наукових текстів, даних соціологічних опитувань. Розкрито, як війна сприяла зростанню пріоритетів безпеки, патріотизму, соціальній зрілості українського суспільства, трансформації цінностей і структури ідентичностей. Визначено, що оборонна свідомість є комплексним явищем, яке потребує міждисциплінарного аналізу, водночас виклики політики ідентичності (пов’язані з політичними маніпуляціями, популізмом, зовнішніми загрозами тощо) потребують якісного політологічного дослідження. Стверджується, що прийняття нових нормативно-правових документів свідчить про спроби посилення ролі держави у сфері національної ідентичності. Водночас важливо уникати міжвідомчих дублювань і суперечностей, прагнути подальшого узгодження такої політики з новими стратегічними цілями, врахувати досвід у сфері розбудови демократичної моделі етнополітики, політики пам’яті, реінтеграції у документах з політики ідентичності. Результати дослідження вказують на необхідність розвитку державної політики у сфері національної ідентичності (та оборонної свідомості як її складової) через науково обґрунтовані концепти та поширення політичних цінностей, які відповідають викликам сучасності.
політичні цінності, оборонна свідомість, державна політика, громадянська ідентичність, політика ідентичності, національна безпека, патріотичне виховання.
Авторське право (c) 2024 Ольга Волянюк (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ЕТНОПОЛІТИЧНІ ДИСКУСІЇ В УКРАЇНІ XX-XXI СТОЛІТЬ: ТРАДИЦІЇ ТА СУЧАСНІСТЬ
У статті досліджено питання етнополітики в Україні, зокрема зосереджено увагу на актуальності інтеграції національних меншин у суспільне життя країни. В умовах політичної та соціальної нестабільності, з розгортанням зовнішньої збройної агресії, питання забезпечення рівних прав для всіх громадян, незалежно від їхнього етнічного походження, залишається критично важливим. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю формування стабільної національної політики, яка сприяла б гармонійному співіснуванню різних етнічних груп, їхній культурній самореалізації та збереженню ідентичності, не порушуючи при цьому загальнонаціональних цінностей і норм. Метою роботи є аналіз усталених і сучасних підходів до етнополітики в Україні, зокрема методів і засобів, спрямованих на інтеграцію національних меншин та забезпечення їхніх прав. Основними завданнями дослідження є виявлення та оцінка ключових проблем, з якими традиційно пов’язують етнополітику, а також визначення перспективних напрямів її розвитку. Результати дослідження демонструють неоднозначність поточного стану етнополітики в Україні: попри зусилля щодо забезпечення прав меншин, існують проблеми впровадження ефективної політики, яка забезпечувала б належний рівень інтеграції. Виявлено, що хоча сучасна політика спрямована на захист прав меншин, її практичне втілення нерідко стикається з соціально-економічними та культурними перешкодами та загрозами ззовні. Це свідчить про необхідність подальшого вдосконалення політики для врахування потреб усіх етнічних груп та зміцнення національної єдності. У висновках зазначено, що забезпечення прав національних меншин є важливою складовою демократичного розвитку України, проте для досягнення гармонійної інтеграції необхідно приділяти більше уваги механізмам реалізації прийнятих законодавчих норм. Акцентовано на важливості подальших наукових досліджень у цій сфері та розвитку нових, гнучких підходів до етнополітики, які дозволили б врахувати специфіку різних етнічних груп та сприяли б збереженню суспільної стабільності.
етнополітика, етнонаціональні відносини, етнополітичні дискусії, етнічність.
Авторське право (c) 2024 Вікторія Тімашова (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ГЕОПОЛІТИЧНІ ТРАНСФОРМАЦІЇ У ВІДНОСИНАХ ЄС ТА РОСІЇ: ВПЛИВ ВНУТРІШНІХ І ЗОВНІШНІХ ФАКТОРІВ
Стаття аналізує геополітичні зміни у відносинах між Європейським Союзом (ЄС) і Російською Федерацією (РФ), що мали суттєвий вплив на глобальну безпеку та стабільність. З часу розпаду Радянського Союзу у 1991 році відносини між ЄС і Росією зазнавали різних фаз: від прагнень до співробітництва і стратегічного партнерства до відкритої конфронтації, яка посилилася після окупації Криму в 2014 році. Кульмінацією конфлікту стало повномасштабне вторгнення Росії в Україну 24 лютого 2022 року. У статті аналізуються як внутрішні, так і зовнішні фактори, що спричинили ці зміни, з акцентом на негативні наслідки російської політики для міжнародної безпеки. Серед внутрішніх факторів, таких як концентрація влади, репресії проти опозиції та контроль над медіа під керівництвом Володимира Путіна, склалися умови для розвитку авторитарного режиму в Росії. Економічна залежність від експорту енергоносіїв і суворі санкції ЄС та США, запроваджені після окупації Криму, посилили проблеми. Також пропаганда сприяла формуванню суспільних настроїв, що підтримували агресивну зовнішню політику Москви. До зовнішніх факторів автор відносить розширення ЄС і НАТО на схід, яке Росія сприйняла як загрозу безпеці. Конфлікти на пострадянському просторі, зокрема в Грузії та Україні, стали яскравими проявами агресивної політики Росії. Війна на сході України значно погіршила відносини між ЄС і Росією, що призвело до її подальшої міжнародної ізоляції. Стаття також досліджує вплив геополітичних змін на міжнародну безпеку, включаючи військову напруженість, енергетичну безпеку та кібербезпеку. Збільшення військової активності, розвиток альтернативних джерел енергії та боротьба з кіберзагрозами стали ключовими відповідями ЄС на ці виклики. У висновках наголошується на необхідності суттєвих змін у зовнішній політиці Росії для відновлення діалогу та партнерства з ЄС. Також підкреслюється важливість того, щоб ЄС продовжував розробляти стратегії для посилення своєї безпеки та зменшення залежності від Росії, що сприятиме стабільності та безпеці як в Європі, так і в усьому світі загалом.
Європейський Союз, Російська Федерація, геополітичні відносини, внутрішні фактори, зовнішні фактори, санкції, конфронтація.
Авторське право (c) 2024 Антон Пастовенський (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ОСОБЛИВОСТІ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ МІЖНАРОДНОЇ БЕЗПЕКИ МЕХАНІЗМАМИ НАТО: ПОЛІТИЧНІ ТА СОЦІАЛЬНО-ЕКОНОМІЧНІ АСПЕКТИ
Міжнародна безпека є складним і багатогранним явищем, яке у сучасних політологічних дослідженнях вимагає врахування різноманітних факторів, таких як геополітичні зміни, глобальні виклики та внутрішні трансформації. Автор статті підкреслює роль міжнародних організацій, зокрема НАТО, у забезпеченні колективної безпеки. З огляду на загрози, такі як тероризм, кібератаки та нові форми конфліктів, НАТО продовжує адаптувати свою стратегію для реагування на мінливі умови. Управління кризами потребує міжнародних механізмів, перегляду таких їх неефективних на практиці форматів як Будапештський меморандум, які були покликані підтримувати стабільність. Для НАТО важливою є здатність держави та їх демократичних об’єднань забезпечити готовність до колективної дії в кризових ситуаціях. Системний підхід до управління також передбачає активну соціально-економічну підтримку країн-партнерів, що допомагає знижувати ризики конфліктів. У статті стверджується, що запровадження стандартів НАТО може усунути значні проблеми та забезпечити ЗСУ ресурсами для реагування на сучасні загрози. Важливо також враховувати політичні аспекти, зокрема координацію між державами-учасниками. Тільки інтегруючи нормативно-правові, організаційно-функціональні та інституційні механізми, НАТО може залишатися дієздатним механізмом для підтримки стабільності в світі. Для України це означає використання міжнародного досвіду для впровадження реформ, необхідних для досягнення стандартів НАТО, що посилить обороноздатність і стабільність у регіоні. Додатково відзначається роль економічної безпеки в контексті міжнародної стабільності. Сучасні конфлікти часто виникають на тлі економічних криз, і тому стійка економіка є важливим елементом як національної, так і міжнародної безпеки. Для України, яка зазнала значних економічних втрат через війну, пріоритетом є відновлення та диверсифікація економічних відносин, залучення іноземних інвестицій, розвиток стратегічних галузей. Економічна безпека також передбачає інтеграцію в глобальні ринки та формування нових торговельних угод, що дасть змогу Україні зміцнити свою позицію на міжнародній арені.
НАТО, міжнародна безпека, глобальні виклики, економічна безпека, соціально-політична; стійкість.
Авторське право (c) 2024 Артем Коновал (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ПИТАННЯ ЕТИКИ ТА КОНФІДЕНЦІЙНОСТІ У ЦИФРОВИХ МІЖНАРОДНИХ КОМУНІКАЦІЯХ
У статті розглядаються проблеми конфіденційності даних та цифрових прав людини в сучасному глобальному середовищі, де інформаційні потоки перетинають кордони в реальному часі. Автор аналізує основні виклики для захисту персональних даних у міжнародних комунікаціях, звертаючи увагу на різноманітність правових підходів у різних країнах та ризики, пов'язані з обміном особистою інформацією. Поняття конфіденційності визначається як захист особистої інформації від несанкціонованого доступу, особливо в умовах, коли дані можуть бути передані через кордони з різними правовими стандартами. Стаття акцентує увагу на ролі великих корпорацій, таких як Google та Facebook, у збереженні й захисті даних користувачів, зважаючи на можливі загрози витоку або зловживання інформацією. Аналізуються заходи, які приймають держави, зокрема ЄС, для забезпечення захисту даних, проте глобальна природа інтернету створює проблеми у виконанні таких вимог. У контексті цифрових прав людини розглядаються аспекти права на приватність, свободу вираження поглядів, доступ до інформації та захист від цифрового стеження. Автор підкреслює, що ці права тісно пов’язані з базовими правами людини, проте сучасний розвиток технологій створює нові загрози. Зокрема, згадується випадок з Cambridge Analytica, який ілюструє можливість використання персональних даних для маніпуляції громадською думкою. Порушується питання цифрового розриву, що обмежує доступ до інтернету значній частині населення, особливо у країнах, що розвиваються, і сприяє соціальній нерівності. Окремо розглянуто проблему цифрового стеження та можливість використання технологій, таких як розпізнавання облич, для дискримінації або порушення прав людини, як це відбувається у системі соціального кредиту в Китаї. Стаття також висвітлює питання етичного застосування штучного інтелекту та потребу в міжнародних стандартах для забезпечення прозорості, відповідальності та безпеки у використанні цифрових технологій.
конфіденційність, захист персональних даних, етика, цифрові права людини, кібербезпека, штучний інтелект (ШI).
Авторське право (c) 2024 Олександр Гоманюк (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ПОЛІТИЧНА СТАБІЛЬНІСТЬ ЯК КЛЮЧОВИЙ ЧИННИК ЕКОНОМІЧНОЇ БЕЗПЕКИ: ІНСТИТУЦІЙНИЙ ПІДХІД
Автор досліджує стійкість та ефективність політичної системи як один із ключових факторів економічної безпеки держави. В сучасних умовах політична стабільність стає основою для ефективного функціонування державних інституцій, прийняття стратегічно важливих рішень і забезпечення стабільного економічного розвитку. Акцентовано увагу на тому, що стійкість політичної системи визначається низкою факторів, зокрема інституційною стабільністю, політичною легітимністю, соціально-економічними умовами та впливом зовнішніх загроз. Ці фактори взаємодіють між собою, створюючи основу для сталого розвитку та зниження ризиків. Одним із головних аспектів політичної стійкості є інституційна стабільність, яка передбачає надійну роботу державних органів влади, таких як парламент, уряд і судова система. Стабільні та ефективні інституції забезпечують дотримання законів, прозорість рішень і передбачуваність політичних процесів, що зміцнює довіру громадян до влади. У статті зазначено, що інституційна стабільність є важливим елементом у запобіганні кризових ситуацій, які можуть дестабілізувати політичну систему і мати негативний вплив на економічну безпеку. Політична легітимність, яка полягає в суспільному визнанні законності влади, також відіграє важливу роль у забезпеченні стабільності. Зазначено, що довіра громадян до політичної системи й уряду знижує ризик соціальних конфліктів, сприяючи таким чином стабільному політичному середовищу. Крім того, легітимність влади значною мірою залежить від її здатності відповідати на запити суспільства та забезпечувати реалізацію економічних і соціальних програм, що сприяє зміцненню економічної безпеки. У статті також розглядаються соціально-економічні фактори, які мають значний вплив на стійкість політичної системи. Економічне зростання, справедливий розподіл ресурсів і доступність основних послуг, таких як охорона здоров’я та освіта, знижують соціальну напругу та сприяють політичній стабільності. Натомість економічні кризи, високий рівень безробіття та соціальна нерівність можуть стати каталізаторами протестів і політичних заворушень, що загрожують стійкості держави.
політична стійкість, ефективність політичної системи, економічна безпека, інституційна стабільність, політична легітимність.
Авторське право (c) 2024 Владислав Пустовар (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ІСТОРИЧНІ ТА ЕТНОПОЛІТИЧНІ ВИМІРИ ТРАНСФОРМАЦІЇ МІЖНАРОДНОЇ БЕЗПЕКИ
Стаття присвячена аналізу змін у концепції міжнародної безпеки після Холодної війни, з особливим акцентом на ролі етнополітики у сучасних міжнародних кризах. Після завершення Холодної війни міжнародна безпека зазнала значних змін, однак нові загрози, зокрема етнополітичні конфлікти, стали одними з головних викликів для глобальної стабільності. Етнічний націоналізм, сепаратизм, культурні чинники стають причинами внутрішніх конфліктів, які можуть ескалюватися в міжнародні кризи, що потребують уваги міжнародних організацій та держави. Одним із ключових аспектів статті є взаємозв’язок між етнополітичними конфліктами та міжнародною безпекою, де етнічні групи часто залишаються фактором не тільки національної, але й глобальної нестабільності. Ці конфлікти нерідко виходять за межі національних кордонів, отримуючи підтримку або викликаючи зовнішнє втручання. Зовнішні сили, намагаючись забезпечити свою політичну та економічну вигоду, можуть підтримати певні етнічні або національні рухи, що посилює ескалацію конфліктів. Важливе значення має роль міжнародних організацій у врегулюванні етнополітичних криз. Однак така організація міжнародної безпеки стикається з труднощами при вирішенні конфліктів, де етнічні питання є основними. У статті також розглядається роль зовнішнього втручання в етнополітичні конфлікти, адже гуманітарні операції, миротворчі місії чи військові втручання можуть мати як позитивні, так і негативні наслідки. Увагу приділено аналізу феномену «етнічної безпеки» в умовах глобалізації, де міжетнічні напруги можуть бути посилені економічними та соціальними факторами. У статті розглядаються також приклади конфліктів, які виникли внаслідок глобальних змін, які можуть спричинити нові етнополітичні кризи. Автор підкреслює важливість перегляду концепції міжнародної безпеки в умовах зростання ролі етнічних та історичних факторів, адже вони мають значний вплив на глобальну стабільність. Врахування етнополітичних і ретроспективих аспектів у міжнародній політиці допоможе ефективніше реагувати на кризову ситуацію та забезпечити довготривалу стабільність.
міжнародна безпека, етнічні конфлікти, глобалізація, етнополітика.
Авторське право (c) 2024 Борис Гуменюк (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ПОЛІТИЧНІ ЗНАННЯ ЯК ЧИННИК НАЦІОНАЛЬНОЇ КОНСОЛІДАЦІЇ ТА ПРОТИДІЇ ІНФОРМАЦІЙНИМ ЗАГРОЗАМ
У статті здійснено теоретичний аналіз сучасного рівня політичних знань українського суспільства з акцентом на їхній ролі у національній консолідації в умовах протистояння новим викликам інформаційного та безпекового характеру, притаманним гібридній війні. Висвітлено основні шляхи посилення політичної освіти, правової обізнаності та інформаційної грамотності, що є ключовими для забезпечення національної стійкості та консолідації українського суспільства в умовах військової агресії. Особливість гібридної війни полягає в її комплексному характері, тобто використанні військових, політичних та інформаційних засобів, спрямованих на підрив національної безпеки як всередині країни, так і на міжнародній арені. Враховуючи ці виклики, автори наголошують на необхідності розробки науково-практичних рекомендацій щодо підвищення рівня політичних знань населення, що відтак сприятиме формуванню стійкої політичної культури та об’єднанню українського суспільства на основі спільної національної ідентичності. Структура політичної освіти та культури є однією з ключових змінних у дослідженнях із політології, демократичних процесів та політичної комунікації, що надає їй значного наукового та практичного значення в контексті захисту інтересів держави у політичній сфері. Дослідження вказує на те, що політичні знання є складним політичним феноменом, розвиток якого вимагає системної роботи через інструменти політичної освіти, демократизації суспільного життя та самоорганізації громадянського суспільства зі залученням наявних політичних і громадських інституцій. На основі результатів дослідження запропоновано впровадження навчального курсу, що сприятиме формуванню політичної культури суспільства та набуттю політичних знань. Цей курс має поєднувати знання про політичні процеси та події, засвоєння демократичних європейських цінностей та традицій України, а також розглядати питання інформаційних загроз, методів їх нейтралізації та правового регулювання відповідних процесів. Констатовано потребу проведення системної інформаційної компанії щодо протидії ворогу в інформаційній сфері та консолідації суспільства на базі спільних цінностей і цілей у протистоянні загарбнику.
ДЕМОКРАТИЧНА КОНСОЛІДАЦІЯ ТА ПОЛІТИЧНІ КОМУНІКАЦІЇ
політична освіта, політичні знання, політичний феномен, національна консолідація, демократизація суспільних процесів, державотворення, національна ідентичність, інформаційні виклики.
Авторське право (c) 2024 Олександр Ярошенко, Павло Горінов (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
РЕГІОНАЛЬНІ МАРКЕРИ ЕТНОПОЛІТИЧНИХ ПРОЦЕСІВ В УКРАЇНІ КРІЗЬ ПРИЗМУ НАЦІОНАЛЬНОЇ КОНСОЛІДАЦІЇ: ІСТОРІЯ ТА СУЧАСНІСТЬ
Розглядаються регіональні особливості України крізь призму етнічного складу її населення. Особливо важливими вказуються такі чинники та індикатори розвитку регіонів як регіональна пам’ять, політичні уподобання, культурні особливості тощо. Зазначається, що регіональна пам’ять є різновидом суспільної пам’яті, що представляє собою сукупність знань, оцінок і уявлень щодо минулого, які мають значний вплив на розвиток того чи іншого регіону. Самоусвідомлення громадян того чи іншого регіону як його частки реалізується крізь низку чинників, зокрема: історичного, політичного, етнічного тощо. Зазначається також, що ще одним із індикаторів, який вирізняє регіони України, є політичні уподобання та цінності. Останні поєднуються з регіональною специфікою, тобто закладають потенційні передумови для суперечностей, ілюструючи соціокультурно-політичну багатоманітність українського суспільства. Втім, на тлі виокремлення науковцями певної кількості регіонів в Україні, підкреслюється, що механічний поділ країни на регіони є досить непродуктивними і, часто, стає на заваді консолідації політичної нації. Виокремлюються та аналізуються історичні та сучасні етнополітичні процеси у регіонах, що є найбільш етнічно строкатими, оскільки саме тут є конфліктогенний потенціал, що може стати перешкодою на шляху консолідації країни. Зокрема, це такі регіони України: Закарпаття, Буковина, Волинь, Галичина, Одещина, Херсонщина, Харківщина, Донбас і Крим. Втім, багатоетнічність не є явищем негативним, навпаки, вона окреслює багатобарвність і широку палітру етнічного наповнення нашої країни. Подолання проблем у сфері етнополтичних відносин вимагає від держави дієвої та ефективної етнонаціональної політики громадянської консолідації навколо спільних цінностей та інтересів. Остання повинна враховувати як інтереси смислоутворюючого етносу, так і національних меншин, що проживають на території країни, особливо, зважаючи на процеси, пов’язані з інтеграцією України у європейське співтовариство.
регіональні особливості, етнополітичні процеси, етноси, національна консолідація, історія.
Авторське право (c) 2024 Юлія Руденко (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
СОЦІАЛЬНО-ПОЛІТИЧНІ ЧИННИКИ ФОРМУВАННЯ МЕДІАПОЛІТИКИ В СУЧАСНІЙ УКРАЇНІ
У статті аналізуються чинники формування медіаполітики в сучасній Україні. Її формування та реалізація відтворюють наявні тенденції та виклики сучасних процесів інформаційного суспільства, зокрема посилений вплив медіа на суспільні та політичні відносини, на їх суб’єктів, упровадження можливостей інформаційно-комунікаційних технологій у створенні та розповсюдженні новин, формування нових правил комунікації між владою та суспільством, використання інформаційно-комунікаційних інновацій у галузі державного управління та інші. Ці чинники актуалізують готовність, можливості та адаптацію усіх сфер суспільства до змін, які супроводжують окреслені процеси. В Україні вони посилюються у багато разів через виклики, спричинені збройною агресією Росії. Окрему увагу приділено питанням медіаспоживання політичної інформації українцями, зокрема новинних матеріалів. На основі соціологічних даних визначено найбільшу зацікавленість українців у інформації про війну та низьку увагу до політичних повідомлень. Зроблено припущення, що причиною цього може бути невисокий рівень довіри до політичних інститутів і їх здатності приймати ефективні рішення під час війни. Підкреслюється важливість виважених підходів реалізації медійної політики, які враховують тренди, тенденції та проблеми як медійної, так і політичної сфер українського суспільства. Це позначається на питаннях фахового створення медійного контенту, свідомого споживання новинних матеріалів, зокрема про війну, відкритій комунікації влади та суспільства. Наголошується на тому, що вирішення цих проблем потребує наукового осмислення, що сприятиме ефективній реалізації медійної політики як системи взаємодії медіа, держави та громадянського суспільства.
політична система, медійна система, війна, політична комунікація, медіатизація, медіаполітика, інформаційно-комунікаційні технології, медіаграмотність, довіра, громадянське суспільство.
Авторське право (c) 2024 Олена Новакова, Марина Остапенко (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0