Науковий часопис Українського державного університету імені Михайла Драгоманова Серія 22. Політичні науки та методика викладання соціально-політичних дисциплін
У збірнику вміщені наукові праці дослідників, викладачів, докторантів та аспірантів, у яких висвітлюються актуальні теоретичні, наукові та науково-методичні проблеми політичних наук.
Український державний універститет імені Михайла Драгоманова
АКТУАЛЬНІ СТРАТЕГІЇ ТА МЕХАНІЗМИ ПРОТИДІЇ РОСІЙСЬКОМУ ЕКСТРЕМІЗМУ В УМОВАХ ЗБРОЙНОЇ АГРЕСІЇ ПРОТИ УКРАЇНИ
Стаття присвячена комплексному аналізу системи протидії діяльності екстремістських організацій Російської Федерації, яка сформувалася в Україні у відповідь на російську агресію, що триває з 2014 року, та набула повномасштабного характеру з лютого 2022 року. Дослідження ґрунтується на широкому спектрі нормативно-правових актів, офіційних звітів, статистичних даних та міжнародних джерел, що дозволяє всебічно оцінити механізми протидії державному екстремізму – явищу, яке поєднує елементи військової, інформаційної, політичної, фінансової та терористичної діяльності. У статті розглянуто ключові напрями реагування: правові інструменти, силові заходи, інформаційні стратегії, фінансові обмеження, міжнародні санкції, дипломатичні ініціативи та превентивні програми. Особливу увагу приділено ролі міжнародних інституцій та міждержавної координації, які суттєво розширили можливості України у протидії російським екстремістським угрупованням. Доведено, що українська модель боротьби з екстремізмом РФ є унікальним прикладом протидії державі-агресору, яка використовує екстремістські структури як елемент гібридної війни. У матеріалі показано, що взаємодія силових, правових та інформаційних компонентів забезпечила суттєве послаблення впливу таких угруповань, що підтверджується масштабною статистикою їхнього викриття, затримання та притягнення до відповідальності. Водночас виявлено низку системних проблем, серед яких – недостатня міжвідомча координація, кадровий дефіцит, обмежені технологічні ресурси та потреба в удосконаленні механізмів міжнародної юридичної відповідальності Росії. Узагальнюючи результати, зазначається, що український досвід стає взірцем для інших держав, які стикаються з державно організованим екстремізмом і гібридними загрозами. Сформована система протидії не лише підвищує національну безпеку України, але й впливає на міжнародний правопорядок, підтверджуючи, що верховенство права та глобальна солідарність здатні ефективно протистояти екстремістським практикам держав агресивного типу.
екстремізм, Російська Федерація, гібридна війна, протидія, санкції, інформаційна безпека, державний тероризм.
Авторське право (c) 2025 Олександр Левчук (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ПРІОРИТЕТИ ЗОВНІШНЬОЇ ПОЛІТИКИ США ЗА ПЕРШОЇ КАДЕНЦІЇ Д. ТРАМПА: РЕТРОСПЕКТИВНИЙ АНАЛІЗ ПОДІЙ І ДОКТРИН
У центрі уваги період 2017–2021 років (перша каденція Дональда Трампа), що став переломним етапом для трансформації не лише стратегії США, але й геополітики загалом. У статті досліджено зовнішню політику Сполучених Штатів у ХХІ столітті як явище, що значною мірою зумовлене рішеннями і доктринами, розробленими зокрема з 2001 р. аналітичними центрами президентів Дж. Буша, Б. Обами, Д. Трампа. Це спроба комплексно проаналізувати в історичній ретроспективі зовнішньополітичний курс Вашингтона з точки зору актуальних подій і їх доктринального забезпечення. Доктрини дають змогу виявити традиційні напрями зовнішньополітичного курсу країни та традиційні уявлення американських очільників про зовнішньополітичні пріоритети, які змінювалися від каденції до каденції, проте які безпосередньо пов’язані з формуванням засад нового світопорядку, що відповідав політичним та економічним інтересам США. Встановлено реальну роль політичних подій і документів, що формують доктринальне підґрунтя зовнішньополітичної діяльності президентів у їхній практичній діяльності через призму традиційних парадигм – ізоляціонізму та інтервенціонізму, жорсткої та м’якої сили. Зовнішньополітичні стратегії американських очільників і їхні уявлення про зовнішньополітичні імперативи нерідко розглядаються окремо від базових документів (стратегії національної безпеки, національні воєнні стратегії, щорічні звіти секретаря оборони президенту та Конгресу США). Авторський підхід полягає не лише в поєднанні цих двох візій, а й у аналізі стійких політичних уявлень, сформованих під впливом адженди, які сприяли формуванню та зміцненню нового світового порядку. Ретроспективний аналіз окремих подій і стратегій першої каденції Д. Трампа дав можливість охарактеризувати пріоритети та проблеми зовнішньої політики Сполучених Штатів у ХХІ столітті.
зовнішня політика США, пріоритети адміністрації Дональда Трампа, зовнішньополітичний курс Вашингтона, доктринальне забезпечення, новий світовий порядок, ретроспективний аналіз, аналіз подій, американо-українські відносини.
Авторське право (c) 2025 Володимир Жигайло (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ДЕРЖАВИ ПІВНІЧНОЇ АФРИКИ ЯК СТРАТЕГІЧНІ ПАРТНЕРИ УКРАЇНИ
У статті всебічно розкрито тему потенціалу держав Північної Африки (Алжир, Єгипет, Лівія, Марокко, Туніс) як стратегічних партнерів України в умовах російської агресії. Наголошено на зростанні стратегічного значення регіону Магрибу, зумовленому ключовими чинниками: енергетичними ресурсами, логістичним потенціалом (Суецький канал, «Grain from Ukraine»), економічною вагою та необхідністю дипломатичної підтримки на міжнародних майданчиках. У статті використано такі методи: компаративний та історичний аналіз, системний підхід, кейс-стаді, методи моделювання та прогнозування. Зроблено аналіз архітектури відносин до та після початку повномасштабного російського вторгнення. Виокремлено чинники, які зумовлювали обмежену ефективність попередньої дипломатії у 2014–2022 рр., та досліджено, як саме змінилося бачення партнерства після 2022 р., включно з інтенсифікацією діалогу та індивідуалізованим підходом через неоднорідну позицію країн Магрибу в ООН. Окремо розглянуто вплив на регіон російської пропаганди та економічних інтересів, які призвели до нейтралітету низки держав. Підкреслено успіхи в торговельно-економічній (позитивне сальдо торгівлі у 2024 р., аграрний експорт) та культурно-гуманітарній (освіта, публічна дипломатія) співпраці як інструменти протидії впливу Кремля. У заключній частині статті окреслено основні стратегічні орієнтири для посилення партнерства з Північною Африкою: поліпшення дипломатичної ситуації (подолання нейтралітету, боротьба з дезінформацією), забезпечення сталого економічного зростання (підвищення товарообігу, залучення інвестицій, розвиток логістики) та використання унікального українського досвіду (у військово-технічній сфері, відновленні інфраструктури, ІТ-технологіях). Реалізація цих напрямів дасть змогу зміцнити позитивний імідж, зменшити рівень російського впливу та забезпечити довготривалу стабільність і розвиток двосторонніх відносин.
Північна Африка, стратегічне партнерство, торгівля, Україна, Алжир, Єгипет, Лівія, Марокко, Туніс.
Авторське право (c) 2025 Марта Олійник-Дьомочко, Богдан Хамідулін (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ГЛОБАЛЬНІ ТРЕНДИ ТРАНСФОРМАЦІЇ СВІТОПОРЯДКУ
Сучасний світ вступив у фазу глибоких системних трансформацій, що зумовлюють перехід до поліцентричного та просторово фрагментованого світового порядку. У цьому турбулентному середовищі взаємодіють множинні актори – держави, корпоративні та наддержавні структури, регіональні блоки, глобальні міста й прикордонні території, політична суб’єктність яких помітно зростає. Посилення геополітичної турбулентності, ослаблення глобальної інституційної архітектури та взаємопов’язаність багатовимірних глобальних ризиків актуалізують потребу в системному аналізі трендів, що визначають динаміку трансформації світопорядку XXI століття. Мета статті – проаналізувати ключові глобальні тренди й обґрунтувати їхній вплив на трансформацію сучасного світопорядку; визначити «стратегічні зони присутності» держав у глобальному просторі та їх «геостратегічні локації» в новій констеляції світопорядку. Методологія дослідження базується на системному аналізі; методі компаративістики; стратегічному аналізі (адаптована матриця McKinsey); сценарному прогнозуванні. Результати дослідження: на основі аналізу глобального «ландшафту ризиків» та карти взаємозв’язків між ними виокремлено тренди, що визначально впливають на трансформацію світопорядку (геополітична конфронтація, міждержавні збройні конфлікти та криза багатосторонньої дипломатії; економічна нестабільність і крос-секторальні геоекономічні зрушення; кліматична турбулентність; кібервразливість і зростання ролі штучного інтелекту; демографічні та міграційні зміни; ерозія соціального капіталу й довіри). На основі адаптованого підходу McKinsey окреслено типологію «геостратегічних локацій» держав і можливі траєкторії їхнього розвитку у глобальному просторі, що визначаються здатністю країн реагувати на глобальні тренди, зміцнювати стратегічну автономію та забезпечувати стійкість політичних, економічних і безпекових систем. Висновки: новий світопорядок формується під впливом багатовимірних глобальних трендів, що посилюють турбулентність геопростору та відкривають нові можливості для його акторів. Геостратегічне позиціонування держав і регіонів у цьому середовищі залежить від їхньої спроможності адаптуватися до ризиків і використовувати нові можливості в умовах глобальної трансформації.
глобальні тренди, трансформація світопорядку, геополітична турбулентність, геоекономічна фрагментація, стратегічні центри впливу, суб’єктність прикордонних територій, безпекова архітектура світу.
Авторське право (c) 2025 Наталія Кравчук, Олег Луцишин, Давид Андрощук (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
РЕГІОНАЛЬНА ПОЛІТИКА ЯК ІНСТРУМЕНТ ІНСТИТУЦІОНАЛІЗАЦІЇ ПОЛІТИЧНОЇ УЧАСТІ ТЕРИТОРІАЛЬНИХ ГРОМАД УКРАЇНИ В УМОВАХ ПОВОЄННОГО ВІДНОВЛЕННЯ
У статті обґрунтовується, що регіональна політика України у повоєнному періоді не може бути виключно технократичним механізмом перерозподілу ресурсів і набуває ознак демократизації, що інституціоналізує політичну участь громад. Автор доводить, що ефективність регіональної політики визначається не лише наявністю стратегічних документів і вертикально організованих інструментів державного управління, а тим, наскільки громади мають реальний доступ до інституцій участі та наскільки вони використовують їх для впливу на прийняття рішень. Показано, що в Україні існує розрив між декларованою необхідністю залучення населення та фактичною доступністю партисипативних механізмів, зокрема після 2022 року значно скоротився масштаб практики бюджетної участі. Стаття демонструє, що підвищення політичної зацікавленості українців після 2014 року та особливо у 2023 році (підтверджені соціологічними даними) створює «вікно можливостей» для переформатування регіональної політики: наявний суспільний запит на участь трансформований в обов’язкові та стандартизовані процедури участі громад. Аргументовано, що інституціоналізація політичної суб’єктності громади потребує переходу від уніфікованого до диференційованого place-based підходу, впровадження обов’язкових метрик участі та звітності, синхронізації державної стратегії з територіальними каналами партисипації та адаптації до вимог ЄС. Підкреслено, що без регулярних партисипативних практик демократичний потенціал регіональної політики не реалізується, а відбудова ризикує залишитися централізованою та легітимаційно вразливою.
регіональна політика, політична участь, територіальні громади, децентралізація, партисипативні практики, бюджет участі, політична суб’єктність, європейська інтеграція, повоєнне відновлення, place-based підхід.
Авторське право (c) 2025 Сергій Ковтун (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
КОНКУРЕНТОСПРОМОЖНІСТЬ РЕГІОНІВ У ПОЛІТИЦІ ВІДНОВЛЕННЯ УКРАЇНИ
У статті розглянуто вплив російської збройної агресії проти України на конкурентоспроможність її регіонів. Обґрунтовано необхідність розробки нової методики оцінювання конкурентоспроможності територій із урахуванням показників базового та прискореного відновлення на засадах сталого розвитку та принципів Індустрії 4.0 і 5.0. Запропоновано авторську методику розрахунку інтегрального показника конкурентоспроможності території (ІПКТ), що базується на системі синтетичних індексів економічного, соціального, демографічного розвитку, доступності публічних послуг та екологічної безпеки. Наведено алгоритм інтегрального оцінювання та результати рейтингування регіонів України за 2021 рік, що засвідчили значну регіональну диференціацію – підставу для асинхронної державної регіональної політики відновлення. У роботі також запропоновано адаптовану до умов воєнного стану методику розрахунку ІПКТ, яка враховує специфічні показники економічного та соціального відновлення регіонів. Проведено порівняльний аналіз результатів за 2021 і 2023 роки, що показав збереження лідируючих позицій Дніпропетровської області та покращення показників Тернопільської, Волинської, Полтавської областей. Водночас у прифронтових регіонах відзначено істотне зниження конкурентоспроможності через посилення соціального напруження та руйнування інфраструктури. Зроблено висновок про необхідність диференційованого підходу до політики відновлення, залучення фінансових ресурсів із урахуванням рівня конкурентоспроможності регіонів – тилових, прифронтових, деокупованих і релокованих внаслідок тимчасової окупації. Перспективами подальших досліджень є розробка механізмів активізації інвестиційної привабливості регіонів-лідерів, удосконалення державних і локальних моделей управління регіональним розвитком у повоєнний період.
політика відновлення України, конкурентоспроможність регіонів, державна регіональна політика, інтегральний показник, регіональний розвиток, сталий розвиток, воєнний стан.
Авторське право (c) 2025 Сергій Козир (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ТЕОРЕТИКО-МЕТОДОЛОГІЧНИЙ ЗМІСТ ПРАВОВОЇ ПОЛІТИКИ ЯК ІНСТРУМЕНТУ ДЕРЖАВОТВОРЕННЯ
У статті проаналізовано правову політику як ключовий інструмент сучасного державотворення з позицій функціонального підходу. Обґрунтовано, що правова політика не зводиться до сукупності нормативно-правових рішень або правотворчої діяльності, а постає як інтегрований політико-правовий механізм, який поєднує стратегічні цілі держави, інституційні форми їх реалізації та практики правового регулювання суспільних відносин. Показано, що результативність державотворчих процесів значною мірою залежить від здатності правової політики забезпечувати узгодження між публічною владою, інститутами громадянського суспільства та соціальними інтересами, зокрема й етнополітичними. Увагу зосереджено на аналізі сучасних наукових підходів до розуміння правової політики, державності та державотворення, а також на проблемі концептуальної невизначеності цих категорій у вітчизняному політико-правовому дискурсі. Доведено, що правова політика є структуроутворювальною складовою державотворення, яка визначає напрям і якість інституційного розвитку держави, рівень легітимності публічної влади, стабільність політичної системи, міжнаціональної злагоди. Систематизовано основні підходи до аналізу державної політики, представлені в сучасних західних і українських дослідженнях, та обґрунтовано доцільність розгляду аналізу державної політики як багаторівневої аналітичної діяльності, що здійснюється на теоретичному, прикладному та методологічному рівнях і поєднує емпіричний, оцінювальний та нормативно-рекомендаційний виміри. Показано, що така інтегрована модель аналізу створює методологічне підґрунтя для використання правової політики як інструменту раціоналізації державотворчих процесів, міжкультурного порозуміння і підвищення якості публічного управління в умовах сучасних трансформацій.
правова політика, державотворення, державна політика, аналіз державної політики, етнополітика, функціональний підхід, державність, публічне управління, інституціоналізація.
Авторське право (c) 2025 Вікторія Тімашова (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
НОВІТНІ ЄВРОПЕЙСЬКІ ПРАКТИКИ ПРОТИДІЇ ІНФОРМАЦІЙНИМ ПОЛІТИЧНИМ МАНІПУЛЯЦІЯМ: МОЖЛИВОСТІ ТА ПРОБЛЕМИ ЗАПРОВАДЖЕННЯ В УКРАЇНІ
Протидія інформаційним політичним маніпуляціям стає одним із найпріоритетніших завдань сучасного цифрового суспільства. Прогрес надає нові широкі можливості для політичних маніпуляцій, від великої швидкості якого розроблені заходи запобігання стають малоефективними. Використання фейкових новин, маніпулятивних наративів і пропаганди негативно впливає на громадську думку. Попередження політичного маніпулювання у високотехнологічному суспільстві потребує невідкладного пошуку нових методик та удосконалення існуючих для впровадження високоефективної цифрової освіти. Європейські країни активно розробляють і впроваджують новітні методи боротьби з дезінформацією та пропагандою, що охоплює як правові та політичні механізми, так і суспільно-освітні заходи. В Україні, яка перебуває в умовах війни, необхідність адаптації та імплементації таких практик є особливо актуальною, оскільки інформаційні атаки є частиною російської стратегії агресії проти нашої держави. Актуальність теми полягає у необхідності дослідження новітніх європейських практик протидії інформаційним політичним маніпуляціям із метою своєчасного використання такого досвіду в Україні. Метою дослідження є вивчення та аналіз можливостей і проблем у запровадженні в Україні європейських практик протидії інформаційним політичним маніпуляціям, для адаптації найкращих із них і подальшої їх імплементації. Результатами дослідження є визначення основних понять та термінів; характеристика протидії інформаційним політичним маніпуляціям; встановлення та аналіз європейських практик протидії інформаційним політичним маніпуляціям; визначення можливостей та основних проблем у їх запровадженні в Україні; розроблення рекомендацій щодо адаптації кращих із них та подальшої їх імплементації. Запропоновано розробити, змінити та удосконалити механізми протидії інформаційним політичним маніпуляціям в Україні з урахуванням європейських практик. У статті проаналізовано європейські практики протидії інформаційним маніпуляціям як комплексу узгоджених заходів, спрямованих на доповнення один одного. За результатами системного аналізу визначено, що комплексний підхід з розвитку медіаграмотності та встановлення апробованих європейських практик щодо обмежень та заборон створення та поширення за допомогою інформаційних технологій політичної реклами, щодо регулювання платформ соціальних мереж і штучного інтелекту мають стати основою для запобігання інформаційним маніпуляціям в Україні.
політичні маніпуляції, інформаційні політичні маніпуляції, європейські практики протидії політичним маніпуляціям, інформаційне суспільство, соціальні медіа, дезінформація.
Авторське право (c) 2025 Руслан Дем’янюк (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
УЧАСТЬ ГРОМАДЯНСЬКОГО СУСПІЛЬСТВА У ПРОТИДІЇ ІНФОРМАЦІЙНИМ АТАКАМ
У статті розглянуто питання ролі громадянського суспільства в протидії інформаційним атакам в Україні в умовах гібридної війни. Показано, що зростання масштабів дезінформаційних кампаній та інформаційного тиску посилило значення горизонтальних мереж взаємодії громадян, експертних середовищ і волонтерських ініціатив, які змогли оперативно реагувати на виклики там, де державні інституції виявилися недостатньо гнучкими. Особливу увагу приділено аналізу інструментів, які використовуються громадськими структурами для захисту інформаційного простору: фактчекінг, медіамоніторинг, поширення верифікованих даних, інформаційно-просвітницькі кампанії, а також розвиток практик цифрової безпеки. Висвітлено приклади успішних ініціатив, що стали знаковими для українського досвіду – діяльність StopFake, Інституту масової інформації, OSINT-спільнот, громадських платформ із медіаграмотності. Акцентовано увагу на тому, що громадянське суспільство не лише доповнює державні стратегії протидії дезінформації, але й створює альтернативні канали комунікації, які підвищують довіру в суспільстві та зміцнюють стійкість демократичних практик. У статті також підкреслюється, що незважаючи на значний практичний внесок громадянських ініціатив, наукове вивчення їхньої ролі залишається недостатньою мірою розглянутим і фрагментарним, що обмежує можливості для систематизації досвіду та розробки довгострокових стратегій. Зроблено висновок, що подальший розвиток та інституційне закріплення громадянської участі у сфері інформаційної безпеки є стратегічним завданням, від якого залежить ефективність протидії зовнішнім загрозам, формування культури критичного мислення та посилення демократичної стійкості українського суспільства.
громадянське суспільство, інформаційна безпека, дезінформація, фактчекінг, цифрова стійкість, медіаграмотність, інформаційні атаки.
Авторське право (c) 2025 Вячеслав Бараболя (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ІДЕОЛОГІЧНО-РЕЛІГІЙНА ІНСТРУМЕНТАЛІЗАЦІЯ ЯК КАТАЛІЗАТОР РАДИКАЛІЗАЦІЇ НАСЕЛЕННЯ В АФРИЦІ
У статті здійснено комплексний аналіз процесу радикалізації населення в Африці крізь призму ідеологічно-релігійної інструменталізації на прикладі Нігерії та діяльності терористичного угруповання «Боко Харам». Особливу увагу приділено викривленню релігійних догм, когнітивному звуженню релігійної свідомості та маніпуляції ідеологічними наративами як чинникам легітимації політичного насильства в умовах соціально-економічної маргіналізації. Проаналізовано теоретичні підходи до розуміння радикалізації, екстремізму та релігійного тероризму, а також розкрито психологічні аспекти агресивної релігійної радикалізації, зокрема роль тривожності, загрози ідентичності та почуття безнадійності. Показано, що радикальні релігійні рухи використовують релігійну ідентичність як інструмент соціальної мобілізації та виправдання насильства, апелюючи до концептів мучеництва й сакралізації конфлікту. Окремо розглянуто вплив соціально-економічної нерівності, слабкості державних інститутів та дефіциту якісної релігійної освіти на зростання вразливості населення до екстремістської пропаганди. На основі аналітичних матеріалів ПРООН, ЮНІСЕФ, ЮНЕСКО, УНЗ ООН - доведено, що інклюзивна релігійна освіта може бути важливим чинником формування стійкості громад до радикальних наративів. Зроблено висновок, що протидія радикалізації, пов’язаній із ідеологічно-релігійним викривленням, потребує міждисциплінарного підходу, який поєднує соціально-економічний розвиток, освітні стратегії та інституційне зміцнення, а також розвиток міжрелігійного діалогу як інструменту зниження конфліктного потенціалу.
екстремізм, радикалізація, релігійна освіта, соціальна маргіналізація, релігійний тероризм, Нігерія, «Боко Харам».
Авторське право (c) 2025 Ірина Зайченко, Анастасія Кітик (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ПРОПАГАНДА, КОНСПІРАТИВНІ НАРАТИВИ ТА ПОЛІТИЧНА ПОЛЯРИЗАЦІЯ: ВПЛИВ РОСІЙСЬКИХ ІНФОРМАЦІЙНО-ПСИХОЛОГІЧНИХ ОПЕРАЦІЙ НА ВНУТРІШНЬОПОЛІТИЧНІ ПРОЦЕСИ В ДЕРЖАВАХ ЄС
У статті проаналізовано еволюцію російських інформаційно-психологічних операцій у державах Європейського Союзу після 2014 р. та їхнє посилення в умовах повномасштабної війни з 2022 р., коли пропагандистські повідомлення дедалі частіше подаються у форматі конспіративних наративів і використовуються як інструмент тиску на внутрішньополітичні процеси. Метою дослідження є пояснення причинно-наслідкового ланцюга, за якого конспіративні сюжети підвищують афективну та вертикальну поляризацію, підривають довіру до інститутів і ускладнюють ухвалення рішень, що проявляється в зниженні інституційної керованості та зростанні ризиків внутрішньополітичної нестабільності. Методологічно робота поєднує теоретичний синтез підходів реалізму, лібералізму та конструктивізму з елементами дискурс-аналізу та порівняльного аналізу, а також аналітичним розбором показових європейських прикладів (зокрема Чехії, Словаччини, Румунії, Фінляндії та Франції). Виявлено, що конспіративні наративи виконують не лише функцію «пояснення» подій, а й роль політичної технології: вони формують узгоджену схему ворога, нормалізують делегітимацію опонента, конвертують невизначеність у моральну певність і цим полегшують мобілізацію навколо радикальних вимог. Ключовими механізмами є ерозія довіри та процедурної легітимності, фрагментація публічної сфери через платформні алгоритми та мережеві спільноти, емоційна поляризація та потенційна «конвертація» онлайн-радикалізації в офлайн-дії. Показано, що сила ефекту залежить від конфігурації інституційної спроможності, медіаекосистеми та регуляторних режимів платформ. Практичний висновок полягає в тому, що протидія має поєднувати платформне врядування, стратегічні комунікації та підсилення демократичної стійкості без підміни безпекових завдань обмеженням політичного плюралізму.
інформаційно-психологічні операції; пропаганда; конспіративні наративи; політична поляризація; довіра; демократична стійкість; Європейський Союз.
Авторське право (c) 2025 Алла Гуменюк, Антон Пастовенський (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
КОНКУРЕНТОСПРОМОЖНІСТЬ, КООПЕРАЦІЯ, КРИХКІСТЬ: ЦЕНТРИ ТА ФРОНТИРИ ЄВРОПЕЙСЬКОЇ ПОЛІТИКИ НА ЗАХИСТІ ЦІННОСТЕЙ
У статті здійснено концептуалізацію взаємозв’язку конкурентоспроможності, кооперації та крихкості як ключових характеристик сучасної європейської політики у просторовій оптиці «центрів» і «фронтирів». Актуальність дослідження зумовлена трансформацією безпекового середовища ЄС, зростанням ролі прикордонних територій у формуванні політик стійкості та необхідністю переосмислення ціннісних засад інтеграції в умовах багаторівневих криз. Метою статті є виявлення того, як поєднання коопераційних і конкурентних практик впливає на відтворення європейських цінностей та формування антикрихких політичних систем. Методологічною основою дослідження є поєднання неоінституціонального, просторового та ціннісного підходів, а також використання порівняльного аналізу, концептуального моделювання й індексних даних для емпіричної ілюстрації відмінностей між центрами прийняття рішень і прикордонними регіонами ЄС. Теоретичний аналіз дозволив охарактеризувати поняття спроможності, стійкості та антикрихкості й показати їхню функціональну взаємодію у процесах європейської інтеграції. У результаті доведено, що конкурентоспроможність політичних центрів ЄС ґрунтується на високому рівні інституційної спроможності та низькій крихкості, що забезпечує їхню здатність формувати коопераційні мережі й відтворювати ціннісний порядок. Водночас фронтири постають як зони підвищеної чутливості до криз, які виконують роль осередків інституційних інновацій і каталізаторів антикрихкого розвитку. Обґрунтовано, що саме взаємодія центрів і фронтирів визначає динаміку політики безпеки та розширює можливості для трансформації ЄС у напрямі більшої адаптивності. Зроблено висновок, що поєднання кооперації та конкуренції є не суперечністю, а механізмом підвищення антикрихкості європейської політики, а ці цінності ЄС відтворюються через інституційну спроможність, просторову взаємодію, практики солідарності, комеморативні досвіди, освітні перспективи. Отримані результати можуть бути використані для подальших досліджень політики розширення та стратегій безпеки Європейського Союзу.
конкурентоспроможність, кооперація, (анти)крихкість, центри, фронтири, європейські цінності, міжнародна безпека, безперервна освіта, інституційна спроможність, ідентичність.
Авторське право (c) 2025 Ольга Волянюк, Тарас Захаров (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ДИСТАНЦІЙНЕ НАВЧАННЯ ТА СИСТЕМА САМООСВІТИ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ: СУСПІЛЬНО-ПОЛІТИЧНІ ВИКЛИКИ
У статті розглядається активізація дистанційного навчання та системи самоосвіти внаслідок необхідності підтримки освіти в умовах воєнного стану. Проблема осмислюється у її зв’язку зі сучасними суспільно-політичними викликами та методиками розвитку політичної освіти у сучасній Україні. Проаналізовано методики навчально-виховного процесу, що базуються на технологіях дистанційного навчання, передбачають існування та розвиток відповідного інформаційно-комунікаційного освітнього середовища. Визначено чинники, які детермінують рівень ефективності діяльності педагогів та навчання студентів зі застосуванням технологій дистанційної освіти. Стверджується, що сучасні освітні проблеми мають виразні ознаки суспільно-політичних викликів. Виокремлено переваги (індивідуалізація освітньої підготовки; поєднання участі у декількох навчальних програмах; оптимальне поєднання професійної діяльності та освіти; спонукання до самоорганізації, раціональне використання часу, опанування нових інформаційних технологій) та недоліки (зниження якості освіти; відсутність діалогу між учнями, педагогами та батьками; брак методики дистанційного навчання та відповідної реакції з боку уряду; вимушений характер використання, або навпаки – ігнорування інструментів дистанційного навчання; брак попереднього досвіду; ненормований робочий день) дистанційної освіти. Визначено низку закономірностей розвитку та активізації самоосвіти людини, їх роль для демократичного політичного життя суспільства загалом. Наголошується, що самоосвітня діяльність є вибором особистості щодо характеру отримання знань і визначається її потребами інтелектуального, професійного та духовного зростання. Активізація системи самоосвіти передбачає зміну методів та принципів її функціонування, трансформацію ставлення до цієї форми освіти як окремих громадян, так і державних інституцій.
освіта, політична освіта, дистанційне навчання, феномен самоосвіти, воєнний стан, освітні зміни, інформаційні технології, суспільно-політичні виклики.
Авторське право (c) 2025 Тарас Коломієць (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
АРХІТЕКТОНІКА ГРОМАДЯНСЬКОСТІ: ТЕОРЕТИКО-МЕТОДОЛОГІЧНІ ЗАСАДИ ТА ІНСТРУМЕНТАРІЙ ВИМІРЮВАННЯ ЕФЕКТИВНОСТІ СИСТЕМ ГРОМАДЯНСЬКОЇ ОСВІТИ
У статті досліджується проблема оцінювання ефективності систем громадянської освіти в умовах демократичної турбулентності та повномасштабної війни в Україні. Обґрунтовано концепт «архітектоніки громадянськості» як багатовимірної структури, що поєднує когнітивні знання, ціннісні орієнтації, ідентичність і реальні практики участі. Автор здійснює критичний аналіз провідних міжнародних рамок вимірювання, зокрема ICCS, OECD та Рамки компетентностей для демократичної культури Ради Європи, виявляючи їхні методологічні обмеження щодо перехідних і кризових суспільств. Особливу увагу приділено зміні епістемологічного фокусу з моделі «громадянство як досягнення» на «громадянство як практика» (за Г. Бієстою), що дозволяє враховувати суб’єктність молоді та якість їхнього щоденного досвіду. Запропоновано інтерпретаційну оптику Д. Александера про цивільну сферу та «громадянські бінарності» (правдиве/маніпулятивне, солідарне/егоїстичне тощо) як інструмент пояснення розриву між високим рівнем знань про демократію та низьким рівнем реальної участі. На основі аналізу українського законодавства та міжнародного досвіду запропоновано адаптований «мінімальний пакет» вимірювання ефективності громадянської освіти для України. Він складається зі семи компонентів: когнітивний блок, шкали установок, інструменти вимірювання ідентичності, портфоліо практик участі, цифрова громадянськість, оцінка шкільного клімату та інтерпретаційний модуль цивільних кодів. Доведено, що для сучасної України вимірювання результатів громадянської освіти є необхідною інфраструктурою для забезпечення стійкості держави та післявоєнної відбудови.
громадянська освіта, вимірювання ефективності, громадянські компетентності, цивільна сфера, демократія, демократична культура, Україна.
Авторське право (c) 2025 Тимур Демчук (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ЕТИЧНІ ВИКЛИКИ ВИКОРИСТАННЯ ШТУЧНОГО ІНТЕЛЕКТУ У ВИЩІЙ ОСВІТІ
У статті проаналізовано, яким чином спрямоване на підвищення ефективності освітнього процесу стрімке впровадження генеративних і аналітичних систем штучного інтелекту у процеси навчання, оцінювання та управління закладами вищої освіти, створює не лише нові освітні можливості, але і комплекс взаємопов’язаних етичних ризиків. До розглянутих викликів віднесено загрози академічній доброчесності, непрозорість алгоритмічних рішень, ризики алгоритмічної упередженості та дискримінації, порушення приватності та захисту персональних даних. На основі аналізу сучасних вітчизняних і зарубіжних досліджень, міжнародних, у тому числі, загальноєвропейських етичних рекомендацій, та національного правового поля встановлено, що чинні нормативні механізми регламентації використання штучного інтелекту у вищій освіті мають фрагментарний і переважно загальний характер, не повною мірою враховують специфіку університетського середовища як простору трансферу знань і формування академічних цінностей. Показано, що відсутність чітких інституційних політик і прозорих правил використання ШІ посилює ризики зниження довіри студентів і викладачів до цифрових освітніх середовищ та підважує інституційну легітимність. У статті запропоновано застосування інтегрованої трирівневої моделі регулювання використання ШІ у вищій освіті, яка поєднує міжнародні етичні стандарти, національні правові рамки та інституційні політики закладів вищої освіти. Відповідно, зроблено висновок, що етично відповідальне використання ШІ у вищій освіті можливе лише за умови формування цілісної системи регуляторних механізмів, спрямованих на забезпечення прозорості алгоритмічних рішень, академічної доброчесності, недискримінації та захисту персональних даних.
штучний інтелект, освіта, державна політика в сфері вищої освіти, академічна доброчесність, захист персональних даних, правова регламентація.
Авторське право (c) 2025 Маргарита Чабанна (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
МЕТОДИКА ВИКЛАДАННЯ ПОЛІТОЛОГІЇ У ВИЩІЙ ШКОЛІ: СУЧАСНІ ПІДХОДИ
У статті досліджено трансформацію методичних підходів до викладання політології в умовах сучасних глобальних викликів і російської агресії проти України. Акцентовано увагу на тому, що політична освіта сьогодні є стратегічним інструментом національної безпеки, когнітивного опору пропаганді та формування національної ідентичності. Констатовано, що в епоху постправди політичні знання трансформуються у засіб «інформаційної гігієни» та критичного аналізу реальності. Для освітнього процесу України нині притаманна низка проблем, які потребують фахового вирішення. Вказується, що відновлення статусу політології як обов’язкової дисципліни у закладах вищої освіти нині є пріоритетним. У сучасних умовах академічна підготовка стає фундаментом для ідеологічної та інтелектуальної протидії агресору. Розглянуто зміну взаємодії у вищій школі на суб’єкт-суб’єктну, де викладач є модератором та експертом, виходить за межі транслятора політичних знань. Досліджено підходи і методи викладання політології у вищій школі. Визначено роль інтерактивних методів навчання у формуванні hard та soft skills здобувачів. Особливу увагу приділено принципам навчання аспірантів (доктор філософії), де пріоритетними постають проблемно-орієнтоване, проєктне навчання, що стимулює розвиток дослідницьких компетентностей. Водночас зауважено, що впровадження цих методик вимагає ґрунтовної підготовчої роботи, чіткої поетапності та розробки критеріїв оцінювання. Крім цього, це передбачає двосторонню готовність: як з боку викладача, так і з боку здобувача. Зокрема, педагог має не лише глибоко володіти методологічним інструментарієм, а й адаптувати його до запитів конкретної аудиторії.
політична освіта, політологія, методика викладання, інтерактивні методи, метод проєктів, епоха постправди, доктор філософії.
Авторське право (c) 2025 Марина Остапенко, Анна Карнаух, Анна Меньшеніна (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
ОСВІТА ДОРОСЛИХ ЯК НАПРЯМ РЕАЛІЗАЦІЇ ДЕРЖАВНОЇ ПОЛІТИКИ СТАЛОГО РОЗВИТКУ У СФЕРІ ОСВІТИ В УКРАЇНІ
У статті досліджено феномен освіти дорослих як пріоритетний вектор реалізації державної політики сталого розвитку в Україні. З одного боку, проблема постає в умовах глобалізації та цифровізації у світі, а з іншого – з огляду на виклики повномасштабної війни, демографічної кризи така концепція навчання впродовж життя проходить в Україні трансформацію: з індивідуальної потреби у важливу умову національної безпеки та соціально-економічної стійкості. Необхідність у перенавчанні великих груп населення сприяє перегляду існуючих механізмів державного управління освітньою галуззю впродовж останніх років. У дослідженні здійснено поточний аналіз освіти дорослих як складової державної політики сталого розвитку у сфері освіти України та визначено перспективні напрями її реалізації. З цією метою проаналізовано концепт сталого розвитку в освітній політиці та визначено нормативно-правові засади державної політики у цій сфері, також охарактеризовано освіту дорослих у системі вищої освіти України з визначенням проблем та перспектив. У статті доведено, що освіта дорослих є «м’якою інфраструктурою» для реалізації економічного, соціального та екологічного складників сталого розвитку. Обґрунтовано нову місію закладів вищої освіти як багатофункціональних хабів, що забезпечують науковий супровід усіх 17 Цілей сталого розвитку, адаптують навчальні програми та курси до вимог сьогодення. Дослідження дає підстави для висновку, що попри значний прогрес, система освіти дорослих в Україні залишається фрагментарною та потребує комплексного підходу. Ключовими бар’єрами є відсутність профільного закону, фрагментарність координації, слабка підтримки існуючих пропозицій для освіти дорослих і недостатність інклюзивних та актуальних програм для вразливих груп (ВПО, ветерани і т.д.). Отже, основним вектором освітньої політики щодо дорослих має стати створення цілісної екосистеми навчання впродовж життя з метою підготовки людського капіталу для повоєнного відновлення країни на стандартах ЄС.
освіта дорослих, сталий розвиток, глобальні зміни, державна політика, навчання впродовж життя, людський капітал, заклади вищої освіти, Цілі сталого розвитку ООН-2030, євроінтеграція, стійкість в умовах війни.
Авторське право (c) 2025 Ганна Мелеганич, Сергій Махновський (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0
БЕЗПЕКОВИЙ ПОРЯДОК ДЕННИЙ ЄС: КРИЗИ, ДИЛЕМИ, ПОШУК РІШЕНЬ
У статті досліджено трансформацію безпекового порядку денного Європейського Союзу в умовах полікризи та структурних змін міжнародного порядку. Актуальність теми зумовлена руйнуванням післявоєнної архітектури європейської безпеки, повномасштабною агресією Російської Федерації проти України, зростанням ролі гібридних, технологічних, енергетичних та інформаційних загроз, а також необхідністю переосмислення суб’єктності ЄС як безпекового актора. Метою дослідження є характеристика безпекового порядку денного ЄС як політичного та аналітичного конструкта, що формується в межах кризового циклу, в якому політичні відповіді породжують нові стратегічні дилеми та визначають подальшу еволюцію інтеграційного проєкту. Методологічну основу становлять компаративний підхід, критичний аналіз сучасних академічних і аналітичних джерел, а також використання теоретичних положень сек’юритизації, концепції полікризи та підходів до вивчення формування порядку денного (agenda-setting). Застосування цих методів дозволило виявити взаємозв’язок між дискурсивним конструюванням загроз, інституційною еволюцією ЄС та межами інтеграції у сфері безпеки. У результаті встановлено, що сучасний безпековий порядок денний ЄС характеризується розширенням тематичних сфер безпеки, сек’юритизацією економічної, технологічної та енергетичної політики, а також фрагментацією інституційних механізмів реагування. Виокремлено ключові типи криз: стратегічної стабільності, нормативного порядку та ідентичності, трансатлантичної асиметрії та енергетичної безпеки. Стверджується, що криза є не лише деструктивним явищем, а й структурною умовою європейської інтеграції, відкриваючи «вікна можливостей» для реформ, водночас створюючи ризики інституційного перевантаження та політичних конфліктів. Показано визначальну роль України у переосмисленні європейської безпекової архітектури та зміщенні акцентів від нормативної до гібридної моделі безпеки, в якій поєднуються військові спроможності, стійкість суспільства та союзницькі механізми. Зроблено висновок, що ефективність безпекового порядку денного ЄС залежить від здатності поєднати стратегічну автономію з трансатлантичною єдністю, подолати інституційну фрагментацію та сформувати цілісну модель багатовимірної безпеки.
безпековий порядок денний ЄС, полікриза, сек’юритизація, стратегічна автономія, європейська інтеграція, гібридні загрози, трансатлантичні відносини, енергетична безпека.
Авторське право (c) 2025 Іван Гуменюк (Автор) https://creativecommons.org/licenses/by-nc-sa/4.0