Науковий часопис Українського державного університету імені Михайла Драгоманова. Серія 12. Психологічні науки
В науковому фаховому періодичному виданні презентуються результати вивчення актуальних теоретичних і методологічних проблем психологічної науки; нові результати емпіричних досліджень у галузі психології. Розкриваються актуальні питання загальної, вікової, педагогічної та соціальної психології, психології особистості, психодіагностики, консультативної психології, психотерапії тощо.
Український державний університет імені Михайла Драгоманова
ЧАСОВА КОМПЕТЕНТНІСТЬ ТА ПСИХОЛОГІЧНА РЕСУРСНІСТЬ У ФАХІВЦІВ ІЗ РЕАЛІЗАЦІЇ СТРАХОВИХ ПРОДУКТІВ
Стаття присвячена дослідженню часової компетентності та психологічної ресурсності у працівників страхових компаній – фахівців із реалізації страхових продуктів. Часова компетентність розуміється як професійна компетентність, яка виявляється у вмінні враховувати часовий чинник під час планування, організації та реалізації професійної діяльності. Психологічна ресурсність розуміється як здатність людини актуалізувати власні ресурси, оперувати ними та оновлювати. Емпіричне дослідження проводилося із застосуванням опитувальників «Персональна компетентність у тайм-менеджменті» та «Психологічна ресурсність особистості». Респондентами виступили 72 особи різної статі та стажем професійної діяльності від 1 до 25 років. За результатами емпіричного дослідження доведено, що у фахівців із реалізації страхових ресурсів на статистично значущому рівні переважають середні та високі показники часової компетентності та психологічної ресурсності. Зафіксовано наявність статистично значущих позитивних кореляційних зв’язків між показниками часової компетентності та такими шкалами психологічної ресурсності, як упевненість у собі, прагнення мудрості та уміння використовувати власні ресурси. Психологічні ресурси не існують ізольовано, а перебувають у складних синергетичних взаємодіях. Визначено, що часова компетентність і психологічна ресурсність перебувають у взаємному підсиленні, утворюючи інтегральну характеристику особистості – ресурсно-часову компетентність. Ресурсно-часова компетентність фахівця з продажу страхових продуктів – це інтегральна характеристика особистості фахівця з просування, консультування та укладання договорів страхування з клієнтами, утворена синергетичною взаємодією часової компетентності з такими компонентами психологічної ресурсності, як упевненість у собі, прагнення мудрості та здатність ефективно використовувати власні ресурси.
психологічна ресурсність, ресурсно-часова компетентність, тайм-менеджмент, фахівці з реалізації страхових продуктів, часова компетентність
ОСОБИСТІСНІ ЧИННИКИ ПРОФЕСІЙНОГО САМОВИЗНАЧЕННЯ МАЙБУТНІХ ЮРИСТІВ
Стаття присвячена аналізу особистісних чинників професійного самовизначення майбутніх юристів, яке розглядається як динамічний феномен, що охоплює усвідомлення суб’єктом індивідуальних ресурсів, професійних намірів і відповідальності за наслідки прийнятих рішень. У ході наукового дослідження використовувалися загальнонаукові методи пізнання: аналіз, синтез, узагальнення, порівняння, систематизація та інтерпретація наукових джерел. Результати дослідження показують, що професійне самовизначення майбутніх юристів має розглядатися як комплексний психологічний і соціально-педагогічний феномен, у якому поєднується усвідомлення власних цінностей і життєвих цілей, вибір професійної траєкторії та формування відповідальної позиції у правовому й соціальному середовищі. Наголошено, що ключовими складовими цього процесу є психологічна готовність до вирішення складних правових ситуацій, становлення професійної ідентичності як гармонійного поєднання особистісних і професійних цінностей, а також розвиток внутрішніх ресурсів, які сприяють стресостійкості та саморефлексії. Підтверджено, що саме багатокомпонентність професійного самовизначення визначає успішність інтеграції юриста у професійну спільноту та його результативність у майбутній практичній діяльності. Встановлено, що поєднання різних теоретичних моделей, зокрема соціально-когнітивної теорії кар’єри (SCCT), моделі RIASEC та концепції професійної ідентичності, створює цілісну систему підготовки юристів, у межах якої одночасно розвиваються знання, уміння, особистісні ресурси та ціннісно-мотиваційна сфера. Практичне значення дослідження полягає у можливості використання його результатів для вдосконалення освітніх програм підготовки юристів з урахуванням особистісних чинників професійного становлення. Подальші дослідження будуть спрямовані на вивчення динаміки формування професійної ідентичності студентів юридичних спеціальностей на різних етапах навчання.
професійне самовизначення, юристи, ідентичність, компетентність, ресурси
РЕЗИЛЬЄНТНІСТЬ ЯК ЧИННИК ПОДОЛАННЯ ПОСТТРАВМАТИЧНОГО СТРЕСОВОГО РОЗЛАДУ В УМОВАХ ВІЙНИ
У статті розглянуто феномен резильєнтності як стратегічного психологічного ресурсу та чинника подолання посттравматичних стресових розладів особистості в умовах війни в Україні. Теоретичний аналіз охоплює класичні концепції стресу та сучасні підходи до розуміння резильєнтності як динамічного процесу, який поєднує у собі когнітивні, емоційно-регуляційні, поведінкові та соціальні ресурси особистості, забезпечуючи її адаптацію та відновлення у кризових умовах. Визначено та описано механізми, які забезпечують функціонування цього ресурсу в умовах тривалого військового стресу. Окреслено симптоматику ПТСР, його поширеність серед військових, внутрішньо переміщених осіб і цивільного населення. Описано провідні фактори ризику (інтенсивність та тривалість травматичного впливу, соціальна ізоляція, втрата близьких, наявність попередніх психічних розладів) та чинники захисту (соціальна підтримка, духовність і релігійність, національна ідентичність, професійна психологічна допомога), що впливають на розвиток та перебіг ПТСР. Встановлено, що резильєнтність виконує не лише функцію психологічного буфера, що знижує ризик розвитку ПТСР, але й формує підґрунтя для посттравматичного особистісного зростання. Особливу увагу приділено психотерапевтичним інтервенціям: когнітивно-поведінкова терапія, метод десенсибілізації та переробки травми за допомогою рухів очей (EMDR), наративні практики, арт-терапія, тілесно-орієнтовані методи та майндфулнес-підходи, які довели свою результативність у роботі з наслідками психотравматичного досвіду. Наголошено на необхідності створення багаторівневої системи психологічної та соціальної підтримки, яка сприятиме зменшенню негативних психічних наслідків війни та забезпечить відновлення суб’єктності особистості, посилення її адаптивного потенціалу та зміцнення психологічної стійкості.
резильєнтність, посттравматичний стресовий розлад, психологічна стійкість, емоційна регуляція, колективна резильєнтність, когнітивно-поведінкова терапія, посттравматичне зростання
ВПЛИВ ІНКЛЮЗИВНОГО СЕРЕДОВИЩА НА РОЗВИТОК САМООЦІНКИ ДІТЕЙ МОЛОДШОГО ШКІЛЬНОГО ВІКУ З ОСОБЛИВИМИ ОСВІТНІМИ ПОТРЕБАМИ
Стаття присвячена вивченню впливу інклюзивного середовища на формування самооцінки дітей молодшого шкільного віку з особливими освітніми потребами (ООП). Підкреслено, що самооцінка є центральним психологічним конструктом особистості, який визначає рівень упевненості у власних силах, соціальну адаптацію та емоційне благополуччя. Проаналізовано особливості формування самооцінки в учнів із мовленнєвими порушеннями та порушеннями слуху, виокремлено чинники ризику (соціальна ізоляція, відсутність толерантності та індивідуального підходу) й умови, що сприяють позитивному розвитку «Я-образу». Емпіричне дослідження проведене на вибірці з 50 дітей віком 6-11 років, поділених на експериментальну та контрольну групи. Для діагностики використано низку стандартизованих методик (Дембо-Рубінштейн, «Мій ромашковий портрет», «Шість суджень», «Який я?», «Три оцінки»). Результати отримані в контрольній групі продемонстрували поглиблення негативних тенденцій: зростання частки заниженої самооцінки, збільшення залежності від думки однолітків та негативних самохарактеристик. Водночас у експериментальній групі, після впровадження комплексної програми (арттерапія, казкотерапія, тренінги соціальних навичок, позитивне педагогічне підкріплення), спостерігалася позитивна динаміка: зниження тривожності, зростання частки адекватної самооцінки, посилення когнітивної впевненості та рефлексивних умінь. Отримані дані засвідчують, що формування самооцінки у дітей з ООП є пластичним процесом, високочутливим до соціально-психологічних умов. Ефективна інклюзія передбачає міждисциплінарний супровід, розвиток педагогічної компетентності та створення толерантного середовища, яке сприяє гармонійному особистісному розвитку кожної дитини. Перспективами подальших досліджень у цій галузі є вдосконалення інклюзивної освіти та формування оптимальних умов для особистісного розвитку дітей з особливими освітніми потребами.
самооцінка, інклюзивне середовище, особливі освітні потреби, психологічні особливості, соціальна адаптація
ТИПОЛОГІЗАЦІЯ МАЙБУТНІХ ПСИХОЛОГІВ ЗАЛЕЖНО ВІД СТУПЕНЯ ЇХ ГОТОВНОСТІ ДО РОБОТИ З ПІДЛІТКАМИ ДЕВІАНТНОЇ ПОВЕДІНКИ
У статті висвітлено результати теоретичного аналізу та емпіричного дослідження типів майбутніх психологів залежно від ступеня їх готовності до роботи зі схильними до девіантної поведінки підлітками. Встановлено, що рівень готовності майбутніх фахівців-психологів до роботи із схильними до девіантної поведінки підлітками визначається ступенем сформованості її структурних компонентів. На основі аналізу цих складових за допомогою кластерного аналізу було проведено типологізацію майбутніх психологів. Використання методу кластерних центрів (K-Means Cluster), дозволило у підсумку отримати комплексну структуру індивідуальних факторних оцінок випробуваних. При оцінці кластерних центрів аналізувалися середні значення факторів, які знаходяться в межах від –3 до +3. Структурну основу емпіричної типології склали чотири групи здобувачів-психологів з різним ступенем сформованості структурних компонентів готовності: «креативно-практичного», «когнітивного», «ціннісно-мотиваційного» та «регулятивного». Кількісно перший кластер представлений n=88 майбутніх психологів, другий кластер — n=109, третій кластер — n=94, четвертий кластер — n=85 випробовуваних. Результати емпіричного дослідження дозволили виділити кластер майбутніх психологів (n=85) з низьким ступенем сформованості всіх структурних компонентів готовності до роботи із схильними до девіантної поведінки підлітками. Наявність фахівців-психологів з недостатньо сформованими складовими готовності до роботи з підлітками, схильними до девіантної поведінки, потребує особливої уваги. Отримані результати свідчать про необхідність індивідуалізації підготовки майбутніх фахівців у закладах вищої освіти. Це підкреслює важливість створення та реалізації психологічних умов формування їх готовності до роботи у вказаному напрямі через упровадження в освітній процес спеціальної психотехнології.
майбутні психологи, типологізація майбутніх психологів, формування готовності до роботи, схильні до девіантної поведінки підлітки, кластерний аналіз
ПСИХОЛОГІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ ГОТОВНОСТІ ФАХІВЦІВ У ГАЛУЗІ ІНФОРМАЦІЙНИХ СИСТЕМ І ТЕХНОЛОГІЙ ДО ПРОФЕСІЙНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ
Стаття присвячена аналізу теоретико-методологічних підходів до проблеми підвищення психологічної готовності фахівців галузі інформаційних систем та технологій до професійної діяльності. У ході наукового дослідження використовувалися загальнонаукові методи пізнання: аналіз і синтез, порівняння, систематизація, узагальнення, інтерпретація та критичний огляд сучасних підходів до підготовки ІТ-фахівців. Встановлено, що попри високий рівень дослідженості технічної підготовки в ІТ-сфері, психологічні аспекти формування професійної готовності залишаються недостатньо розкритими. Особливо це стосується інтеграції психологічної методів діагностики у навчальний процес. Обґрунтовано, що психологічні чинники готовності до професійної діяльності мають як позитивні, так і негативні прояви. До позитивних віднесено аналітичне мислення, когнітивну мотивацію, сумлінність, здатність до командної взаємодії. Негативними виявами визначено: підвищену тривожність, імпульсивність, недостатній розвиток емоційного інтелекту, схильності до адиктивної поведінки та професійного вигорання. Доведено, що саме поєднання цих характеристик безпосередньо впливає на життєздатність і стійкість спеціаліста в умовах професійного середовища. Встановлено невідповідність між вимогами освітніх стандартів та фактичними психологічними потребами фахівців. Як міжнародні (IS2020), так і вітчизняні стандарти (Стандарт МОН України) орієнтовані на знання, уміння й диспозиції, проте залишають поза увагою особистісно-психологічні аспекти. Це створює суттєвий розрив між формальною підготовкою та реальними вимогами професійної діяльності. Встановлено, що комплексне підсилення професійної готовності ІТ-фахівців досягається шляхом поєднання стадійно-орієнтованих мотиваційних підходів і цифрових інтервенцій, системним розвитком резильєнтності та цілеспрямованим формуванням комунікативних, вольових і морально-етичних складових професійної поведінки.
психологічні чинники, готовність, ІТ-фахівці, професійна діяльність, резильєнтність
ПСИХОЛОГІЧНА СКЛАДОВА ПРОФЕСІЙНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ МАЙБУТНІХ МЕНЕДЖЕРІВ
Стаття присвячена дослідженню становлення професійної компетентності майбутніх менеджерів у контексті психологічних умов навчання. Метою статті є обґрунтування теоретичних і практичних засад становлення професійної компетентності майбутніх менеджерів у контексті психологічних умов навчання, з урахуванням сучасних освітніх підходів та міжнародного досвіду. В процесі наукового дослідження використовувалися загальнонаукові методи пізнання: аналіз, синтез, порівняння, систематизація, узагальнення та зіставлення. Визначено, що компетентності менеджера становлять багатовимірну систему, у складі якої виокремлено особисту ефективність, міжособистісну взаємодію, організаційну результативність, етичне лідерство та спеціалізовані бізнесові знання. Доведено, що їх розвиток у процесі підготовки забезпечується завдяки застосуванню компетентнісного, системного та експерієнційного підходів, які поєднують теорію, практику та рефлексивні методи. Аналіз національних та міжнародних освітніх стандартів засвідчує відмінності у підходах до визначення компетентностей менеджера. Український стандарт спеціальності 073 «Менеджмент» окреслює широкий спектр знань і вмінь, однак зосереджується на інструментальних складових професійної підготовки. Стандарти AACSB розширюють цю площину, підкреслюючи важливість етичності, соціальної відповідальності та інклюзивності. Встановлено, що психологічні аспекти професійної підготовки менеджерів залишаються недостатньо прописаними у вітчизняних стандартах та програмах. Відсутність чітко визначених вимог щодо розвитку емоційного інтелекту, резилієнтності, стресостійкості та міжособистісних навичок зумовлює дисбаланс між потребами ринку праці та реальними освітніми практиками. Практичне значення дослідження полягає у можливості використання його результатів для удосконалення освітніх програм з менеджменту шляхом поєднання професійної та психологічної підготовки майбутніх фахівців.
КОГНІТИВНІ ТА МОТИВАЦІЙНІ ЧИННИКИ РОЗВИТКУ ОБДАРОВАНОСТІ У СТУДЕНТІВ ЕКОНОМІЧНИХ СПЕЦІАЛЬНОСТЕЙ
Статтю присвячено дослідженню педагогічних підходів до розвитку когнітивних і мотиваційних чинників обдарованості студентів економічних спеціальностей у контексті трансформації сучасної системи вищої освіти. Підкреслено, що ефективне формування обдарованості неможливе без створення освітнього середовища, яке забезпечує не лише засвоєння професійних знань, а й розвиток внутрішньої мотивації, саморефлексії та здатності до самонавчання. Визначено, що педагогічний вплив має реалізовуватися через інтеграцію когнітивних і мотиваційних компонентів освітнього процесу, спрямованих на формування активної позиції студента. Окреслено основні етапи педагогічної роботи з розвитку мотиваційних чинників: формування первинного стимулу, активізація пошукової діяльності, усвідомлення індивідуальних освітніх цілей, закріплення позитивної установки на професійне самовдосконалення. Акцентовано увагу на важливості застосування інтерактивних форм навчання, які сприяють розвитку аналітичного, критичного, креативного мислення, формуванню комунікативних і дослідницьких навичок. Описано концептуальні положення моделі інтелектуального збагачення, що передбачає індивідуалізацію освітніх завдань, автономію студента у виборі методів пізнання та створення атмосфери підтримки, довіри й інтелектуальної ініціативи. Обдарованість визначено як інтегральну властивість, що поєднує когнітивні та мотиваційні складові, взаємодія яких забезпечує професійну успішність майбутнього фахівця. Зроблено висновок, що завдання педагога полягає у створенні розвивального освітнього простору, де когнітивний розвиток і мотиваційне зростання студентів взаємно підсилюють одне одного, формуючи конкурентоспроможного, креативного та соціально відповідального економіста нового покоління. Перспективу подальших досліджень убачено у вивченні взаємозв’язку когнітивних стилів мислення студентів з рівнем прояву їхньої академічної та професійної обдарованості.
ДИНАМІКА РОЗВИТКУ МОРАЛЬНОЇ МОТИВАЦІЇ ВОЛОНТЕРІВ ЮНАЦЬКОГО ВІКУ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ
У статті презентовано психотехнології розвитку моральної мотивації волонтерів юнацького віку в умовах воєнного стану. Окреслено, що вмотивованість добровольців набуває «хвилеподібного» характеру. Зокрема, періоди соціальних потрясінь спонукають підвищення й посилення волонтерської діяльності, а більш стабільним періодам притаманний спад такої активності. Наголошено на важливості розвитку внутрішньої моральної мотивації волонтерів, що зумовлюється особистісними якостями, які водночас виступають моральними цінностями. Обґрунтовано й презентовано зміст розвивальної програми з підвищення ефективності розвитку моральної мотивації у юнацькому віці, що включала бесіди, мінілекції, блок кінотерапії та соціально-психологічний тренінг. Висвітлено теми та основне змістове навантаження перелічених психотехнологій, що застосовувалися для реалізації програми. Результати формувального експерименту за участю 68 волонтерів (33 – контрольна група, 35 – експериментальна) засвідчили статистично значуще підвищення рівня моральної мотивації в експериментальній групі. Найбільше зростання зафіксовано у показниках альтруїстичності, емпатійності, моральної обов’язковості, національної ідентичності та патріотизму. Разом з тим, при наявності позитивної динаміки, показники справедливості, солідарності й толерантності у частини респондентів залишаються недостатньо сформованими, що визначає необхідність додаткового психологічного впливу. Отримані результати підтверджують ефективність запропонованої програми та окреслюють перспективи подальших досліджень у напрямі вдосконалення психотехнологій розвитку моральної мотивації волонтерів і розробки методичних рекомендацій для психологів, керівників волонтерських організацій щодо підвищення ефективності моральної вмотивованості добровольців юнацького віку.
ПОРІВНЯННЯ НАУКОВИХ ПІДХОДІВ ДО КОУЧИНГУ В УКРАЇНСЬКОМУ ТА СВІТОВОМУ НАУКОВОМУ ПРОСТОРІ (2015–2025 рр.)
На сучасному етапі розвитку психологічної науки відбувається активне переосмислення ролі коучингу як інструменту розвитку особистості, професійної самореалізації та психологічної підтримки в різних сферах життєдіяльності. Протягом останнього десятиліття спостерігається збільшення кількості наукових публікацій, які присвячені вивченню коучингових технологій, що зумовлює потребу в систематизації та порівняльному аналізі українських і зарубіжних досліджень. У статті проведено порівняльний аналіз української та світової наукової літератури з проблематики коучингу у 2015–2025 роках для виявлення домінантних наукових напрямів та ключових понять. Проаналізовано дані сучасних міжнародних та вітчизняних наукових журналів з коучингу та встановлено, що, на відміну від міжнародних публікацій, де центральними є поняття performance, well-being та self‑awareness, українські дослідження демонструють більшу увагу до педагогічних категорій: саморозвиток, мотивація, цінності та професійне становлення. У сучасному науковому дискурсі феномен коучингу розглядається з позицій міждисциплінарного підходу, що поєднує положення психології особистості, педагогічної психології, організаційної поведінки та менеджменту людських ресурсів. Контент‑аналіз наукових джерел із тематики коучингу дозволив визначити публікації та тематичні напрями, які найбільш поширені в науковій дискурсії. Наголошено, що протягом останніх років спостерігається тенденція до наукової інституціоналізації коучингу, зокрема, завдяки появі спеціалізованих дослідницьких центрів, професійних асоціацій та освітніх програм. Узагальнені дані наукової літератури свідчать про те, що українська наукова школа коучингу перебуває на етапі становлення та потребує подальшої інтеграції у міжнародний академічний простір шляхом проведення емпіричних досліджень, розширення методологічної бази та розвитку стандартизованих інструментів оцінки ефективності коучингових втручань.
АДАПТИВНІСТЬ КОГНІТИВНИХ МОДЕЛЕЙ ПРИЙНЯТТЯ РІШЕНЬ ДО ДИНАМІЧНОГО ІНФОРМАЦІЙНОГО СЕРЕДОВИЩА
Статтю присвячено всебічному аналізу процесу прийняття рішень у змінному інформаційному середовищі з урахуванням взаємодії когнітивних, емоційних, етичних, соціальних, екзистенційних і культурних чинників, що впливають на формування вибору. Систематизовано основні когнітивні моделі прийняття рішень (раціональні, обмежено-раціональні, евристичні, модель подвійного процесу) з акцентом на їхню адаптивність в умовах змін, невизначеності та інформаційного перевантаження. Особливу увагу приділено здатності кожної моделі до гнучкого реагування, самоорганізації та оновлення на основі досвіду. Підкреслено роль емоцій як інтегральної частини мислення, що впливає на оцінку альтернатив та ефективність вибору. Проаналізовано етичні аспекти як зовнішній орієнтир у морально складних ситуаціях. Окреслено внесок екзистенційної психології, яка інтерпретує процес вибору через призму свободи, відповідальності, тривоги та провини як важливих чинників особистісного становлення й розвитку. Розглянуто соціально-психологічні механізми, а також культурні особливості як основні детермінанти стилів мислення й стратегій прийняття рішень. Зазначено, що ефективність прийняття рішень у сучасному світі значно залежить від здатності інтегрувати різноманітні впливи. З’ясовано, що традиційні раціональні моделі виявляються недостатньо адаптивними, тоді як модель подвійного процесу демонструє найбільшу гнучкість, поєднуючи інтуїцію та аналітику для оперативного реагування. Наголошується на необхідності цілісного підходу для глибокого розуміння природи сучасного вибору та підвищення його результативності. Обґрунтовано необхідність цілісного аналізу вибору, який враховує не лише когнітивні процеси, а й ширший психологічно-соціокультурний контекст. Такий підхід дозволяє глибше зрозуміти складну природу сучасного прийняття рішень та окреслити шляхи для підвищення його ефективності.
ЛАЛОХЕЗІЯ - ПСИХОЛОГІЧНИЙ ФЕНОМЕН МОВЛЕННЄВОЇ ПОВЕДІНКИ В ЧАС ВІЙНИ
Війна є колективною травмою, яка позначається на різних психічних явищах, у тому числі і на мовленнєвій поведінці. Через військовий стан в країні наше суспільство зазнало значних змін: поширилося неконтрольоване застосування вербальної агресії у вигляді ненормативної лексики, відбувається модифікація національного дискурсу і трансформація наративів. Все це може призводити до занепаду рівня загальної культури та інших негативних наслідків. У статті представлені результати дослідження мовленнєвої поведінки молодих людей, які проживають у містах, наближених до бойових дій (Дніпро, Запоріжжя) та тривалий час перебувають в емоційно напружених і небезпечних ситуаціях. Проаналізовано явище лалохезії, яке полягає у використанні ненормативної лексики як механізму короткочасного зниження напруги, агресії, подолання страху, стресу через вербальну розрядку. Встановлено, що рівень агресії у молодих людей, які застосовують ненормативну лексику вищий, ніж у осіб, які її не застосовують в емоційно напружених ситуаціях. У кризових та екстремальних ситуаціях роль ненормативної лексики суттєво зростає, її використання стає способом швидкого емоційного розрядження. У воєнний період суспільство стає більш терпимим до ненормативної лексики, яка проникає в літературу, публічні виступи та масову культуру як символ пережитого горя. Проте, активне застосування ненормативної лексики може призводити до трансформації мовленнєвої поведінки на соціально-культурному рівні в бік негативних тенденцій суспільства. Якщо нецензурна лексика стає невід’ємною складовою мовленнєвої поведінки особистості, це може загрожувати її становленню як суб’єкта власного життя, негативно позначатися на формуванні позитивного Я-образу й спричиняти деформацію особистості. Практичне значення роботи полягає у можливості розробки програми розвитку мовленнєвої поведінки з метою створення індивідуального дизайну мовлення.
ЕФЕКТИВНІСТЬ ТРЕНІНГОВОЇ ПРОГРАМИ РОЗВИТКУ ПРОФЕСІЙНОЇ Я-ПОЗИЦІЇ ВИКЛАДАЧІВ СОЦІОНОМІЧНИХ ПРОФЕСІЙ
Сучасні вимоги життя підкреслюють потребу постійного професійного розвитку та адаптації до соціальних змін, що охоплює не лише професійну компетентність, але й особистісне становлення. Метою дослідження було визначення ефективності розробленої тренінгової програми розвитку професійної Я-позиції викладачів соціономічних професій. В ході роботи було сформовано експериментальну та контрольну групи, до яких увійшли студенти 3-5 курсів Національного педагогічного університету імені М.П. Драгоманова. Під час проведення тренінгу було встановлено, що розроблена корекційна програма підвищує рівень розвитку професійної Я-позиції викладачів соціономічних професій; сприяє розвитку мовленнєвого потенціалу, формує навички професійних висловлювань, комунікативних знань та сприяє розвитку особистісних детермінант педагогічного середовища. Крім того, програма розвитку професійної Я-позиції викладача через різні прийоми, методи, сприяла пізнанню власних потенційних і реальних можливостей, переваг, особливостей, зон росту для становлення його професійного Я та самовдосконалення особистісно-професійних якостей у фаховій підготовці. У результаті зросли показники мотиваційної установки «тяжіння до людей» і відповідно знизився «страх бути відторгнутим»; підвищилася самоактуалізація та такі її компоненти, як: компетентність у часі, підтримка, гнучкість поведінки, сенситивність до себе, самоповага, самоприйняття, синергія, прийняття агресії, контактність, креативність. Зросли показники комунікативних, емпатійних здібностей студентів і самоконтролю у спілкуванні, що виявляється у пошуку швидких та ефективних рішень при виникненні бар’єрів комунікації, небажаних комунікативних реакцій, емоцій, афектів в процесі взаємодії та контролі власної поведінки тощо. Отже, розроблена тренінгова програма має позитивний вплив на рівні мотиваційного, когнітивного та поведінкового компонентів професійної Я-позиції викладачів соціономічних професій.
ПСИХОЛОГО-ПЕДАГОГІЧНИЙ СУПРОВІД ПІЗНАВАЛЬНОЇ АКТИВНОСТІ СТУДЕНТІВ У ПЕРІОД ВОЄННОЇ ТРАВМАТИЗАЦІЇ
У статті розглядається проблема підтримки та стимулювання пізнавальної активності студентів у складних психоемоційних умовах воєнної травматизації. Підкреслюється, що психоемоційна напруга, емоційне виснаження, підвищений рівень тривожності, тривалий стрес, невизначеність майбутнього і втрата базового відчуття безпеки значно впливають на мотивацію та ефективність навчання молоді. У цьому контексті обґрунтовано актуальність психолого-педагогічного супроводу студентської молоді, що сприяє не лише збереженню пізнавальної активності, а й її цілеспрямованому розвитку. Висвітлено особливості прояву навчальної активності студентів у кризових умовах та чинники, що її посилюють або, навпаки, блокують. У статті запропоновано комплекс психолого-педагогічних методів і технік, до якого входять традиційні педагогічні підходи та сучасні інноваційні технології, спрямовані на розвиток інтересу до пізнання, внутрішньої навчальної мотивації, самостійності, критичного мислення, рефлексивності, творчого потенціалу та психологічної стійкості студентів. У статті наведено практичні приклади вправ, форм роботи, інтерактивних завдань і рекомендації для кращої інтеграції здобувачів вищої освіти в освітній процес. Виокремлено психолого-педагогічні умови, за яких підтримка пізнавальної активності є найбільш ефективною в умовах тривалого стресу та невизначеності. Запропонований підхід має перспективу стати основою для розробки системних програм підтримки студентської молоді у воєнний і післявоєнний період. Окреслено перспективи впровадження системного психолого-педагогічного супроводу в роботі зі студентами, які переживають наслідки воєнних подій, з метою забезпечення стабільного особистісного розвитку та підвищення ефективності навчання в умовах невизначеності й психологічної нестабільності як необхідного ресурсу для формування сталого освітнього середовища в умовах кризи.
СОЦІАЛЬНО-ПСИХОЛОГІЧНИЙ ТРЕНІНГ ЯК ІНСТРУМЕНТ ПСИХОКОРЕКЦІЇ ТА РОЗВИТКУ РЕЗИЛЬЄНТНОСТІ ЧЕРЕЗ SOFT SKILLS
Статтю присвячено аналізу соціально-психологічного тренінгу як інструменту психокорекції та засобу розвитку резильєнтності особистості через формування Soft Skills. Проведено комплексне міждисциплінарне дослідження феномену резильєнтності як ключової характеристики психологічної стійкості особистості в умовах соціальних, економічних і військових викликів сучасності. Здійснено ґрунтовний теоретичний аналіз поняття резильєнтності, охарактеризовано її основні складові. Особливу увагу приділено взаємозв’язку між розвитком Soft Skills (гнучких навичок) та формуванням психологічної стійкості. Обґрунтовано, що такі навички, як емоційний інтелект, критичне мислення, комунікативна компетентність, здатність до саморегуляції та прийняття рішень у складних ситуаціях, виступають чинниками внутрішньої підтримки в умовах стресу та невизначеності. У межах статті детально розкрито потенціал соціально-психологічного тренінгу як ефективного психокорекційного засобу, що забезпечує розвиток особистісних ресурсів через активну групову взаємодію, рефлексію та практику нових моделей поведінки. Зазначено, що тренінгові технології дозволяють створити безпечне навчальне середовище для формування та закріплення гнучких навичок, що прямо корелюють із рівнем резильєнтності. Отримані дані свідчать про значне зниження рівня тривожності, зростання емоційної стабільності, покращення міжособистісної взаємодії та підвищення загального рівня психологічного благополуччя учасників тренінгів. Продемонстровано ефективність комплексного підходу до розвитку психологічної стійкості через тренінгові методики. На основі отриманих результатів зроблено висновок про доцільність інтеграції тренінгових програм до системи психологічної допомоги та психопрофілактики, з метою формування резильєнтності, зміцнення психічного здоров’я та підтримки особистісної стійкості в умовах кризових ситуацій.