Науковий часопис Українського державного університету імені Михайла Драгоманова. Серія 12. Психологічні науки
В науковому фаховому періодичному виданні презентуються результати вивчення актуальних теоретичних і методологічних проблем психологічної науки; нові результати емпіричних досліджень у галузі психології. Розкриваються актуальні питання загальної, вікової, педагогічної та соціальної психології, психології особистості, психодіагностики, консультативної психології, психотерапії тощо.
Український державний університет імені Михайла Драгоманова
ПСИХОЛОГІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ ВЗАЄМОЗВ’ЯЗКУ МІЖ ЕМПАТІЄЮ ТА ЕМОЦІЙНИМ ВИГОРАННЯМ У ОСОБИСТОСТЕЙ ДОРОСЛОГО ВІКУ
У статті представлено результати емпіричного дослідження взаємозв’язку між емпатією та емоційним вигоранням у дорослих у контексті сучасних соціальних викликів, характерного для українського суспільства в умовах тривалої воєнної агресії, що сприяє психологічному виснаженню. Стаття присвячена визначенню характеру, сили та особливостей зв’язків між рівнем емпатії та емоційним вигоранням (зокрема такими його компонентами, як емоційне виснаження та деперсоналізація). У дослідженні взяли участь 49 респондентів віком від 18 до 75 років, які мали не менше одного року професійного або навчального досвіду. Для діагностики використовувалися опитувальник А. Меграбян, М. Епштейн «Діагностика емпатії» та опитувальник К. Маслач «Професійне вигорання», що містить три шкали: емоційне виснаження, деперсоналізація та професійні досягнення. Кореляційний аналіз із використанням коефіцієнту Спірмена, а також частковий кореляційний аналіз із контролем віку та статі показали присутність статистично значущого зв’язку між емпатією та вигоранням. У результаті проведеного дослідження виявлено значущу кореляцію – негативний зв’язок між емпатією та окремим компонентом емоційного вигорання «емоційне виснаження», який частково зберігається після контролю віку. Вікові відмінності виявлено щодо емпатії, статеві – незначущі. Факторний аналіз методом головних компонент із обертанням за Варімакс-критерієм дозволив виокремити два латентні фактори, серед них окремий фактор «Емоційний ресурс», що об’єднав емпатію та емоційне виснаження у протилежних полюсах. Це свідчить про відносну автономність емпатії щодо проявів вигорання, що дозволяє розглядати емпатію як потенційний буферний чинник, а не наслідок вигорання. Практичне значення полягає у розробці профілактичних програм на основі розвитку емпатійних компетенцій та програм емоційної підтримки фахівців, що працюють у сферах освіти та медицини.
емоційне вигорання, емпатія, емоційне виснаження, деперсоналізація, психологічна стійкість, профілактика вигорання, психоемоційна адаптація.
ТЕОРЕТИЧНА МОДЕЛЬ АСЕРТИВНОГО ПОТЕНЦІАЛУ ОСОБИСТОСТІ СТУДЕНТСЬКОЇ МОЛОДІ
У статті наведено результати дослідження проблеми розвитку асертивності студентської молоді. Науково-методологічне підґрунтя дослідження склали теоретичні положення про природу адаптивності та доцільності поведінки людини; загально-психологічні положення про пізнавальні аспекти самосвідомості та усвідомленого вибору; особистісно-орієнтований підхід до розкриття суперечностей у розвитку особистісної активності. Проаналізовано та виокремлено основні теоретичні підходи до розуміння феномену асертивності: феноменологічний, екзистенціальний, онтологічний, когнітивно-біхевіоральний та соціально-когнітивний. Систематизовано основні наукові погляди до вивчення асертивності. Особливу увагу приділено зарубіжним дослідженням, що вивчають механізми реалізації асертивності як здатності відстоювати свої права не порушуючи прав інших та розглядають асертивність як стиль комунікації, що виключає пасивність та агресивність. Серед вітчизняних науковців, виділено роботи, згідно яких асертивність є засобом максимальної особистісної самореалізації та самоактуалізації особистості. Визначено основні дефініції та особливості асертивності. Сформовано авторський погляд на поняття асертивності та асертивного потенціалу. Виявлено та узагальнено основні соціально-психологічні чинники, що впливають на розвиток асертивності студентської молоді. Розроблено теоретичну модель асертивного потенціалу особистості студентської молоді, що включила в себе три блоки: мотиваційний, саморегуляційний та інтегративний. Означено структурні компоненти асертивності. Підкреслена важливість комплексного підходу до вивчення даної проблематики. Стаття окреслює можливості практичного застосування запропонованої моделі в освітньому середовищі та відкриває перспективи для подальшого дослідження психологічних чинників формування та розвитку асертивності у студентської молоді.
асертивність, чинники розвитку асертивності особистості, асертивний потенціал, самоактуалізація, соціальна взаємодія, студентська молодь.
СОЦІАЛЬНА СПРАВЕДЛИВІСТЬ В СИСТЕМІ ЖИТТЄВО - ПРОФЕСІЙНИХ ЦІННОСТЕЙ СТУДЕНТІВ ЗАКЛАДІВ ВИЩОЇ ОСВІТИ РІЗНИХ СПЕЦІАЛЬНОСТЕЙ
Статтю присвячено теоретичному аналізу досліджень феномену «соціальної справедливості» в контексті морально-етичних та життєво-професійних цінностей особистості та емпіричному визначенню її значущості в системі цінностей студентів закладів вищої освіти різних спеціальностей. Встановлено, що справедливість у психологічній науці пояснюють як умову морально-етичного становлення особистості; як вищу потребу, цінність, мотиваційний чинник, що виступає спонукою до моральних вчинків; як складова моральності при розв’язанні соціально значущих питань; як емоційна реакція на прояви справедливості/несправедливості; а також як ціннісне ставлення до іншої особистості, що дає змогу та створює умови для розкриття потенціалу та особистісного розвитку. Розкрито об’єктивні та суб’єктивні чинники формування почуття «справедливості/несправедливості». Виявлено, що змістовно-ціннісне ставлення людини до соціальної справедливості проявляється через її ціннісне ставлення до себе самої як до носія справедливих вчинків, а також через ставлення до інших особистостей, яким ці дії адресовані. У юнацькому віці моральні переконання формуються шляхом зіставлення моральних уявлень із реальними життєвими ситуаціями. Емпірично виявлено відмінності в рейтингових показниках цінності «братерство, рівні можливості для всіх, справедливість» у студентів закладів вищої освіти різних спеціальностей. Констатовано, що у студентів-істориків соціальна справедливість чітко окреслена, її значення глибоко усвідомлюється і вона прямо включена до структури професійно значущих цінностей, у студентів факультету фізичної культури та ННІ української філології та журналістики дана цінність не виділена безпосередньо, однак її смислові компоненти чітко простежуються через домінування інших цінностей. Доведено, що специфіка обраної професії визначає систему цінностей та значущість категорії справедливості для майбутнього фахівця.
ціннісні орієнтації, життєво-професійні цінності, соціальна справедливість, юнацький вік, студенти закладів вищої освіти.
ПСИХОЛОГІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ СТРЕСОСТІЙКОСТІ ОСОБИСТОСТІ ЮНАЦЬКОГО ВІКУ З ТРАВМАТИЧНИМ ДОСВІДОМ
Статтю присвячено дослідженню психологічних особливостей стресостійкості юнацтва з травматичним досвідом. Визначено, що юнацький вік є критичним періодом становлення особистості, у межах якого пережиті психотравмуючі події можуть істотно вплинути на формування механізмів емоційної регуляції, самооцінки та адаптаційної поведінки. Проаналізовано психологічні особливості стресостійкості особистостей юнацького віку, її роль у збереженні психічного благополуччя та здатності молодих людей адаптуватися до соціальних й емоційних викликів. Наголошено на складності трактування поняття стресостійкості, як інтегрального адаптаційного процесу, що пов’язаний з емоційною стабільністю, внутрішньою рівновагою та психологічною компетентністю. Підкреслено роль внутрішніх психологічних чинників і соціального середовища у формуванні стійкості до стресу осіб юнацького віку. Розкривається значення травматичного досвіду як передумови адаптації та цілісного існування особистості, який впливає на індивідуальний розвиток та визначає форми адаптації до стресу. Обґрунтовано, що травматичний досвід може виступати поштовхом до особистісного зростання, зміцнення стресостійкості та формування нових механізмів адаптації. Окреслено перспективи подальших досліджень, спрямованих на вивчення ефективних методів психологічної підтримки та профілактики дезадаптації у молоді, що пережила психотравмуючі події. Використано комплекс психодіагностичних методик для цілісного вивчення феномену стресостійкості в контексті психологічної травми. Застосований інструментарій дозволив виявити наявність посттравматичних симптомів та їх інтенсивність. Кореляційний аналіз між рівнем стресостійкості та показниками травматичного досвіду показав статистично незначущі зв'язки, що свідчить про опосередкований характер взаємозв’язку та необхідність глибшого аналізу інших факторів збереження психологічної стійкості.
стресостійкість; травматичний досвід; особистість юнацького віку, емоційна стабільність; індивідуальні особливості; адаптація.
РОЗРОБКА ТА ПСИХОЛОГІЧНІ АСПЕКТИ ЗАСТОСУВАННЯ «КОМПЕТОГРАФА» ЯК ПРОГРАМНОГО ЗАСОБУ СПРИЯННЯ РОЗВИТКУ ПРОФЕСІЙНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ ВЧИТЕЛЯ
Розвиток професійної компетентності ми розглядаємо як цілісний процес особистісного та фахового зростання педагога. В умовах сучасного цифрового суспільства використання програмних засобів є не лише доцільним, але й необхідним чинником професійного розвитку фахівця. Особливої актуальності ця проблема набуває в умовах постійного зростання вимог до кваліфікації педагогів та підвищеного рівня професійного й емоційного стресу, зумовленого воєнними подіями. У цьому процесі важливою є не лише розробка алгоритму, а й розкриття психологічних аспектів і проектування відповідних психологічних умов упровадження програмного забезпечення, спрямованого на розвиток професійної компетентності вчителів. Обґрунтовано сутність професійної компетентності вчителя, її структуру та рівні. Розкрито необхідність постійного її розвитку з урахуванням вимог державних стандартів та суспільних викликів. Розроблено алгоритм застосування спеціалізованого програмного забезпечення «Компетограф». Описано процедуру оптимізації процесу оцінювання рівня розвитку професійної компетентності вчителів природничих наук з допомогою «Компетографа». Розроблено «Карту професійної компетентності вчителя». Здійснено аналіз психологічних аспектів організації процесу розвитку професійної компетентності вчителя з допомогою ІКТ (саморефлексія, внутрішня мотивація до змін, здатність до саморегуляції тощо), а також окреслено психологічні умови його втілення (безпечне середовище, позитивний зворотний зв’язок, підтримка мотивації). Запропонований алгоритм автоматизації оцінювання рівня розвитку професійної компетентності вчителя може бути використаний і в інших випадках. Він поєднує об’єктивну діагностику з елементами психологічного супроводу, в тому числі при формуванні рекомендацій.
професійна компетентність вчителя, карта професійної компетентності, професійний та особистісний розвиток вчителя, психологічна підтримка вчителя, програмний продукт «Компетограф», програмне забезпечення, алгоритм впровадження, психологічні умови.
НАРЦИСИЧНА СПРЯМОВАНІСТЬ ЯК ЧИННИК СОЦІАЛЬНОЇ УСПІШНОСТІ
У статті досліджується феномен нарцисичної спрямованості та його вплив на соціальну адаптацію та успішність особистості. Теоретично проаналізовано еволюцію поглядів на нарцисизм – від класичних психоаналітичних концепцій, до сучасних підходів, що розглядають нарцисизм як адаптивну рису, здатну виконувати конструктивну функцію в умовах соціального середовища. Розглянуто поняття нарцисичної спрямованості як динамічного утворення, що може ситуативно активуватися й сприяти ефективній самопрезентації, регуляції самооцінки, зміцненню особистісної цілісності та досягненню соціального визнання. Систематизовано наукові підходи до розмежування адаптивного і неадаптивного нарцисизму. Зроблено акцент на особливостях вияву адаптивних нарцисичних рис у формі впевненості, амбіційності та лідерстві. Натомість неадаптивні вияви асоціюються з емоційною нестабільністю, браком емпатії та маніпулятивною поведінкою. Описано, як нарцисична спрямованість може бути фактором соціального успіху або, навпаки, чинником дезадаптації залежно від індивідуальних особливостей особистості та контексту її взаємодії з соціумом. Особлива увага приділяється методам теоретичного аналізу для глибшого розуміння структури і функцій нарцисичної спрямованості. Акцентовано увагу на практичному значенні результатів для психотерапії, соціальної роботи та профілактики дезадаптації осіб з вираженими нарцисичними рисами. Обґрунтовано роль психологічної обізнаності, емоційного інтелекту та емпатійної взаємодії у зниженні негативних наслідків деструктивного нарцисизму. Окреслено перспективи подальших досліджень щодо вдосконалення методів діагностики та психологічного супроводу осіб з нарцисичним симптомокомплексом. Отримані результати можуть бути використані в освітній, клінічній та соціально-психологічній практиці для підтримки особистостей у процесі їхнього самозростання та адаптації.
нарцисизм, нарцисична спрямованість, соціальна успішність, адаптивний нарцисизм, неадаптивний нарцисизм, самооцінка, соціальна адаптація.
ОСОБИСТІСНА ТЕРАПІЯ ЯК ЧИННИК ФОРМУВАННЯ КОНКУРЕНТОСПРОМОЖНОСТІ МАЙБУТНЬОГО ПСИХОЛОГА В УМОВАХ СУЧАСНИХ ВИКЛИКІВ
У статті розглянуто особистісну терапію як один із ключових чинників формування професійної конкурентоспроможності майбутнього психолога. На основі теоретичного аналізу та в контексті сучасних викликів психологічної освіти обґрунтовано важливість включення терапевтичного досвіду в процес фахової підготовки. Показано, що особистісна терапія сприяє розвитку здатності до рефлексії, формує етичну відповідальність і емоційну витривалість, а також забезпечує глибше розуміння внутрішнього світу іншої людини. Особливу увагу приділено здатності майбутнього фахівця витримувати перенесення й контрперенесення, зберігати професійну нейтральність, внутрішню стійкість і здатність до емпатійного залучення без злиття. Проаналізовано ризики, пов’язані з тенденціями стандартизації, медикалізації та редукції гуманітарного змісту психології. Аргументовано необхідність інституційного закріплення особистісної терапії як обов’язкового компоненту підготовки психолога. Наголошено, що саме терапевтичний досвід дозволяє майбутньому фахівцеві інтегрувати власні конфлікти й афекти, розвивати рефлексивну ідентичність та формувати психологічну витривалість до тривалих психоемоційних навантажень. Підкреслюється зв’язок між глибиною внутрішнього досвіду й етичною позицією фахівця, яка забезпечує автентичний і терапевтично ефективний контакт з клієнтом. Також висвітлено роль терапевтичного процесу у формуванні довготривалого професійного ресурсу, що дозволяє уникнути емоційного вигорання та сприяє стабільному функціонуванню в межах складних міжособистісних ситуацій. Акцент зроблено на потребі в гармонійному поєднанні особистісного і професійного зростання як передумові сталого функціонування психолога в умовах підвищених етичних вимог, соціального навантаження й емоційної складності практики.
особистісна терапія, професійне становлення, конкурентоспроможність психолога, психічна витривалість, нейтральна позиція, перенесення і контрперенесення, гуманітарний і соціокультурний вимір психології, стандарти освіти, медикалізація.
ДОСЛІДЖЕННЯ РОЗВИТКУ КРИТИЧНОГО МИСЛЕННЯ В КОНТЕКСТІ ЖИТТЄВОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ ОСОБИСТОСТІ
У статті здійснено теоретичний аналіз розвитку критичного мислення особистості в контексті її життєвої компетентності в умовах цифрового суспільства. Зазначено, що критичне мислення, як когнітивний, соціально-контекстуальний і особистісно-орієнтований процес, тісно пов'язане з життєвою компетентністю, яка трактується як здатність особистості ефективно вирішувати життєві задачі та адаптуватися до змін. Уточнено, що життєва компетентність забезпечує суб’єктне ставлення до життєвих викликів, а критичне мислення – раціональну рефлексію й прийняття обґрунтованих рішень. Визначено основні чинників, що впливають на формування критичного мислення особистості Запропоновано структурно-змістову модель розвитку критичного мислення у зв’язку з формуванням життєвої компетентності, що охоплює когнітивну, соціально-контекстуальну, особистісну та інформаційно-цифрову складові. Визначено, що когнітивна компетентність виявляється в умінні аналізувати, оцінювати та аргументувати інформацію; соціально-контекстуальна – в орієнтації на соціальні норми та ефективну комунікацію; особистісна – в здатності до саморегуляції, самоздійснення та рефлексії; інформаційно-цифрова – у критичному використанні цифрових ресурсів. Аргументовано, що формування критичного мислення сприяє зростанню життєвої компетентності особистості, що має особливе значення в умовах інформаційної насиченості та соціальних викликів цифрової доби. В свою чергу, життєва компетентність забезпечує практичне застосування навичок аналізу і очищення великого обсягу інформації для вирішення реальних проблем і досягнення особистих цілей. Перспективами дослідження є з’ясування за визначеною моделлю особливостей розвитку критичного мислення особистості в інформаційному суспільстві та розробці розвивальної програми, що сприяє адаптації особистості раннього дорослого віку до цифрового середовища.
критичне мислення, життєва компетентність, цифрове суспільство, особистість раннього дорослого віку, когнітивні компетентності, розвиток, адаптація, цифрове суспільство.
AGILEBRAIN ЯК ІННОВАЦІЙНИЙ ІНСТРУМЕНТ ВИЗНАЧЕННЯ ЕМОЦІЙНИХ ПОТРЕБ ОСОБИСТОСТІ: АНАЛІЗ МЕТОДИКИ ТА ПРАКТИЧНЕ ЗАСТОСУВАННЯ
У статті досліджено вплив воєнних подій на психічне здоров’я студентської молоді в Україні та обґрунтовано потребу впровадження інноваційних інструментів для діагностики емоційного стану. Показано, що традиційні методи психологічного оцінювання не завжди забезпечують ефективне виявлення емоційних порушень через формалізованість та ризик ретравматизації. Розглянуто методику AgileBrain, розроблена на перетині нейронауки та прикладної психології, що передбачає використання гейміфікованих візуальних стимулів для швидкого виявлення емоційних потреб. Методика базується на принципах афективного реагування та дозволяє зменшити вплив когнітивних викривлень та соціальної бажаності. Обґрунтовано потенціал AgileBrain як інструмента психоемоційної підтримки студентів у кризових умовах. Розглянуто досвід впровадження AgileBrain у освітнє середовище як способу підвищення стресостійкості студентів. Наведено результати емпіричного дослідження, проведеного серед студентів і викладачів закладів вищої освіти з різних регіонів України. Здійснено аналіз емоційної матриці групи, в якій простежується активація прагнення до самореалізації, соціального визнання, глибшого занурення в діяльність. Виявлено приховані ознаки емоційного виснаження, пов’язані з дефіцитом базових потреб у безпеці та автономії. Отримані емпіричні дані свідчать про високу валідність інструменту, що відкриває перспективи для подальшого застосування при розробці програм психологічного супроводу. Доведено, що використання AgileBrain дає змогу своєчасно виявляти групи ризику, розуміти їхні актуальні емоційні потреби та оперативно розробляти відповідні інтервенції, забезпечуючи більш персоналізований підхід до психологічної підтримки особистості. Запропоновано шляхи інтеграції методики у практику вищої освіти, зокрема у формі тренінгів емоційної компетентності, скринінгу психічного здоров’я та розробки індивідуальних стратегій саморегуляції.
ментальне здоров’я, емоція, емоційні потреби, діагностика, емоційна саморегуляція, AgileBrain.
ВІКОВІ АСПЕКТИ ПРОВЕДЕННЯ ПСИХОЛОГІЧНОЇ РЕАБІЛІТАЦІЇ ОСІБ ПОСТРАЖДАЛИХ ВНАСЛІДОК ВІЙНИ
У статті представлено суть та завдання психологічної реабілітації, підстави та рекомендації до її впровадження. Висвітлено симптоми, при розпізнаванні яких особистості необхідно проводити психологічну реабілітацію. Здійснено теоретичний аналіз різних підходів до вивчення вікових особливостей щодо проведення психологічної реабілітації постраждалих осіб внаслідок війни. Охарактеризовано базові аспекти проведення психологічної реабілітації для різних вікових груп. Описано особливості проведення психологічної реабілітації відповідно до трьох вікових етапів (дитячого, підліткового та дорослого). З’ясовано, що підготовка до реабілітаційної роботи в осіб старшого дитячого, підліткового та дорослого віку передбачає 4 фази (фаза знайомства, фаза поглиблення довірливих стосунків, фаза первинної діагностики, фаза забезпечення групи підтримки для особи, з якою працює психолог). Виділено базові тенденції емоційних та поведінкових реакцій осіб, а також потреби у психологічній реабілітації відповідно до різного вікового періоду. Визначено загальні принципи психологічної реабілітації осіб, які постраждали від війни, з урахуванням їх вікових особливостей. Основну увагу акцентовано на індивідуальному підході, створенні безпечного та довірливого середовища, на ресурсах особистості, залученні родини та соціальної підтримки; комплексному підході, культурній чутливості, поступовості та довготривалості. Означено найбільш типові тривожні симптоми, які є показаннями до реабілітації: стан підвищеної тривожності, напади гніву та агресії, нервові зриви, підвищена збудливість або апатія, посилене почуття провини, спроби суїциду або розмови про самогубство. Виявлено ключові аспекти, які варто враховувати під час проведення психологічної реабілітації для дітей, підлітків та дорослих. Визначено важливість проведення емпіричного дослідження ефективності реабілітації для осіб різних вікових категорій.
психологічна реабілітація, вікові аспекти, діти, підлітки, молоді особи, травматичний досвід, постраждалі особи, внаслідок війни.
РОЗВИТОК МОРАЛЬНОЇ МОТИВАЦІЇ ОСОБИСТОСТІ ЮНАЦЬКОГО ВІКУ В ПРОЦЕСІ ВОЛОНТЕРСЬКОЇ ДІЯЛЬНОСТІ
У статті аналізується таке важливе, в сучасних умовах воєнних дій у нашій країні, психологічне явище, як моральна мотивація юнацтва до волонтерської діяльності. Саме юнацький вік є сенситивним періодом для морального становлення особистості, коли формується її моральна позиція та викристалізовуються моральні цінності. Доводиться, що волонтерство виступає осередком саморозвитку моральних цінностей юнаків і юнок. Останні мають втілюватися у вчинках особистості, оскільки, лише тоді, вони структуруються в стійкі моральні якості. Водночас, зазначені якості синонімізуються з моральними цінностями особистості, що посилює її гуманну мотивацію до волонтерської діяльності. За результатами теоретичного дослідження виявлено особливості розвитку моральної мотивації, згідно з якими означений феномен формується, по-перше, коли особистість має певний рівень освіченості та у неї наявні моральні знання, на підставі яких формуються моральні цінності; по-друге, коли існує особистісна готовність діяти безумовно й безкорисливо; по-третє, коли існують зовнішні (кризові, екстремальні, складні) умови, в яких важлива підтримка інших людей. Здійснений аналіз мотивів волонтерської діяльності молоді, презентованих у психологічних дослідженнях сучасних учених, показав, що вони певною мірою співвідносяться з результатами проведеного нами дослідження. Волонтерство виступає як вияв просоціальної зрілості молодої людини, її національної і моральної самосвідомості. При цьому, волонтерська діяльність мотивує молодих людей відчувати себе цінними членами своєї країни, коли вона в небезпеці. Саме такі моральні чинники юнаків і юнок як почуття справедливості, солідарності, емпатійності, альтруїстичності, обов’язковості, патріотизму, толерантності та національної ідентичності спонукають їх до волонтерської діяльності та підвищують потенціал морального зростання. Загалом, у процесі волонтерської діяльності формується мотиваційно-ціннісна система волонтерів, яка надихає їх надавати безкорисливу допомогу тим людям, які її потребують.
моральна мотивація, волонтерство, моральні цінності, юнацький вік, емпатійність, альтруїстичність.
ЕМПІРИЧНЕ ДОСЛІДЖЕННЯ ПСИХОЛОГІЧНИХ ОСОБЛИВОСТЕЙ ЧИННИКІВ ПРОЯВУ АЛЬТРУЇСТИЧНОЇ СПРЯМОВАНОСТІ ОСОБИСТОСТІ РАННЬОГО ДОРОСЛОГО ВІКУ
Статтю присвячено емпіричному аналізу психологічних особливостей чинників прояву спрямованості особистості раннього дорослого віку. Проаналізовано сучасне розуміння поняття «альтруїстична спрямованість» та психологічні особливості досліджуваного феномену. Для реалізації завдань дослідження було застосовано комплекс теоретичних (аналіз і узагальнення літератури з проблеми дослідження) та психодіагностичних методик, які забезпечують оцінку ключових аспектів просоціальної поведінки, зокрема, таких як соціальна відповідальність, емпатійне занепокоєння, перспективне бачення, особистий дистрес, моральна аргументація (орієнтація на інших та на взаємні інтереси), самозвітний альтруїзм, здатність індивіда співчувати іншим, відчувати ті ж емоції, які переживає інша людина, та ідентифікувати себе з її емоційним станом тощо. Виявлено психологічні особливості таких чинників розвитку альтруїстичної спрямованості особистості дорослого віку, як: емоційний відгук, що виявляє себе через такі чинники як емпатія та емпатійне занепокоєння; моральна мотивація, що пов’язана з такими чинниками як моральна мужність, надання допомоги, альтруїстичне покарання й моральна аргументація; соціальна відповідальність та соціальна орієнтація, чинником розвитку яких є допомога іншим та врахування суспільних інтересів. Встановлено, що більшість учасників дослідження демонструють високий рівень альтруїстичної спрямованості, що виявляється у високих значеннях соціальної відповідальності, емпатії, перспективного бачення та моральної аргументації. Отримані дані вказують на те, що особи раннього дорослого віку мають високий потенціал до альтруїстичної поведінки та просоціальної взаємодії. В подальшому дослідженні буде застосовано регресійний аналіз з метою визначення того, які саме чинники найсуттєвіше впливають на розвиток альтруїстичної спрямованості особистості раннього дорослого віку.
альтруїстична поведінка, просоціальна поведінка, емоційний відгук, моральна мотивація, соціальна відповідальність, соціальна орієнтація.
ЧАСОВА КОМПЕТЕНТНІСТЬ ТА ПСИХОЛОГІЧНА РЕСУРСНІСТЬ У ФАХІВЦІВ ІЗ РЕАЛІЗАЦІЇ СТРАХОВИХ ПРОДУКТІВ
Стаття присвячена дослідженню часової компетентності та психологічної ресурсності у працівників страхових компаній – фахівців із реалізації страхових продуктів. Часова компетентність розуміється як професійна компетентність, яка виявляється у вмінні враховувати часовий чинник під час планування, організації та реалізації професійної діяльності. Психологічна ресурсність розуміється як здатність людини актуалізувати власні ресурси, оперувати ними та оновлювати. Емпіричне дослідження проводилося із застосуванням опитувальників «Персональна компетентність у тайм-менеджменті» та «Психологічна ресурсність особистості». Респондентами виступили 72 особи різної статі та стажем професійної діяльності від 1 до 25 років. За результатами емпіричного дослідження доведено, що у фахівців із реалізації страхових ресурсів на статистично значущому рівні переважають середні та високі показники часової компетентності та психологічної ресурсності. Зафіксовано наявність статистично значущих позитивних кореляційних зв’язків між показниками часової компетентності та такими шкалами психологічної ресурсності, як упевненість у собі, прагнення мудрості та уміння використовувати власні ресурси. Психологічні ресурси не існують ізольовано, а перебувають у складних синергетичних взаємодіях. Визначено, що часова компетентність і психологічна ресурсність перебувають у взаємному підсиленні, утворюючи інтегральну характеристику особистості – ресурсно-часову компетентність. Ресурсно-часова компетентність фахівця з продажу страхових продуктів – це інтегральна характеристика особистості фахівця з просування, консультування та укладання договорів страхування з клієнтами, утворена синергетичною взаємодією часової компетентності з такими компонентами психологічної ресурсності, як упевненість у собі, прагнення мудрості та здатність ефективно використовувати власні ресурси.
психологічна ресурсність, ресурсно-часова компетентність, тайм-менеджмент, фахівці з реалізації страхових продуктів, часова компетентність
ОСОБИСТІСНІ ЧИННИКИ ПРОФЕСІЙНОГО САМОВИЗНАЧЕННЯ МАЙБУТНІХ ЮРИСТІВ
Стаття присвячена аналізу особистісних чинників професійного самовизначення майбутніх юристів, яке розглядається як динамічний феномен, що охоплює усвідомлення суб’єктом індивідуальних ресурсів, професійних намірів і відповідальності за наслідки прийнятих рішень. У ході наукового дослідження використовувалися загальнонаукові методи пізнання: аналіз, синтез, узагальнення, порівняння, систематизація та інтерпретація наукових джерел. Результати дослідження показують, що професійне самовизначення майбутніх юристів має розглядатися як комплексний психологічний і соціально-педагогічний феномен, у якому поєднується усвідомлення власних цінностей і життєвих цілей, вибір професійної траєкторії та формування відповідальної позиції у правовому й соціальному середовищі. Наголошено, що ключовими складовими цього процесу є психологічна готовність до вирішення складних правових ситуацій, становлення професійної ідентичності як гармонійного поєднання особистісних і професійних цінностей, а також розвиток внутрішніх ресурсів, які сприяють стресостійкості та саморефлексії. Підтверджено, що саме багатокомпонентність професійного самовизначення визначає успішність інтеграції юриста у професійну спільноту та його результативність у майбутній практичній діяльності. Встановлено, що поєднання різних теоретичних моделей, зокрема соціально-когнітивної теорії кар’єри (SCCT), моделі RIASEC та концепції професійної ідентичності, створює цілісну систему підготовки юристів, у межах якої одночасно розвиваються знання, уміння, особистісні ресурси та ціннісно-мотиваційна сфера. Практичне значення дослідження полягає у можливості використання його результатів для вдосконалення освітніх програм підготовки юристів з урахуванням особистісних чинників професійного становлення. Подальші дослідження будуть спрямовані на вивчення динаміки формування професійної ідентичності студентів юридичних спеціальностей на різних етапах навчання.
професійне самовизначення, юристи, ідентичність, компетентність, ресурси
РЕЗИЛЬЄНТНІСТЬ ЯК ЧИННИК ПОДОЛАННЯ ПОСТТРАВМАТИЧНОГО СТРЕСОВОГО РОЗЛАДУ В УМОВАХ ВІЙНИ
У статті розглянуто феномен резильєнтності як стратегічного психологічного ресурсу та чинника подолання посттравматичних стресових розладів особистості в умовах війни в Україні. Теоретичний аналіз охоплює класичні концепції стресу та сучасні підходи до розуміння резильєнтності як динамічного процесу, який поєднує у собі когнітивні, емоційно-регуляційні, поведінкові та соціальні ресурси особистості, забезпечуючи її адаптацію та відновлення у кризових умовах. Визначено та описано механізми, які забезпечують функціонування цього ресурсу в умовах тривалого військового стресу. Окреслено симптоматику ПТСР, його поширеність серед військових, внутрішньо переміщених осіб і цивільного населення. Описано провідні фактори ризику (інтенсивність та тривалість травматичного впливу, соціальна ізоляція, втрата близьких, наявність попередніх психічних розладів) та чинники захисту (соціальна підтримка, духовність і релігійність, національна ідентичність, професійна психологічна допомога), що впливають на розвиток та перебіг ПТСР. Встановлено, що резильєнтність виконує не лише функцію психологічного буфера, що знижує ризик розвитку ПТСР, але й формує підґрунтя для посттравматичного особистісного зростання. Особливу увагу приділено психотерапевтичним інтервенціям: когнітивно-поведінкова терапія, метод десенсибілізації та переробки травми за допомогою рухів очей (EMDR), наративні практики, арт-терапія, тілесно-орієнтовані методи та майндфулнес-підходи, які довели свою результативність у роботі з наслідками психотравматичного досвіду. Наголошено на необхідності створення багаторівневої системи психологічної та соціальної підтримки, яка сприятиме зменшенню негативних психічних наслідків війни та забезпечить відновлення суб’єктності особистості, посилення її адаптивного потенціалу та зміцнення психологічної стійкості.
резильєнтність, посттравматичний стресовий розлад, психологічна стійкість, емоційна регуляція, колективна резильєнтність, когнітивно-поведінкова терапія, посттравматичне зростання
ВПЛИВ ІНКЛЮЗИВНОГО СЕРЕДОВИЩА НА РОЗВИТОК САМООЦІНКИ ДІТЕЙ МОЛОДШОГО ШКІЛЬНОГО ВІКУ З ОСОБЛИВИМИ ОСВІТНІМИ ПОТРЕБАМИ
Стаття присвячена вивченню впливу інклюзивного середовища на формування самооцінки дітей молодшого шкільного віку з особливими освітніми потребами (ООП). Підкреслено, що самооцінка є центральним психологічним конструктом особистості, який визначає рівень упевненості у власних силах, соціальну адаптацію та емоційне благополуччя. Проаналізовано особливості формування самооцінки в учнів із мовленнєвими порушеннями та порушеннями слуху, виокремлено чинники ризику (соціальна ізоляція, відсутність толерантності та індивідуального підходу) й умови, що сприяють позитивному розвитку «Я-образу». Емпіричне дослідження проведене на вибірці з 50 дітей віком 6-11 років, поділених на експериментальну та контрольну групи. Для діагностики використано низку стандартизованих методик (Дембо-Рубінштейн, «Мій ромашковий портрет», «Шість суджень», «Який я?», «Три оцінки»). Результати отримані в контрольній групі продемонстрували поглиблення негативних тенденцій: зростання частки заниженої самооцінки, збільшення залежності від думки однолітків та негативних самохарактеристик. Водночас у експериментальній групі, після впровадження комплексної програми (арттерапія, казкотерапія, тренінги соціальних навичок, позитивне педагогічне підкріплення), спостерігалася позитивна динаміка: зниження тривожності, зростання частки адекватної самооцінки, посилення когнітивної впевненості та рефлексивних умінь. Отримані дані засвідчують, що формування самооцінки у дітей з ООП є пластичним процесом, високочутливим до соціально-психологічних умов. Ефективна інклюзія передбачає міждисциплінарний супровід, розвиток педагогічної компетентності та створення толерантного середовища, яке сприяє гармонійному особистісному розвитку кожної дитини. Перспективами подальших досліджень у цій галузі є вдосконалення інклюзивної освіти та формування оптимальних умов для особистісного розвитку дітей з особливими освітніми потребами.
самооцінка, інклюзивне середовище, особливі освітні потреби, психологічні особливості, соціальна адаптація
ТИПОЛОГІЗАЦІЯ МАЙБУТНІХ ПСИХОЛОГІВ ЗАЛЕЖНО ВІД СТУПЕНЯ ЇХ ГОТОВНОСТІ ДО РОБОТИ З ПІДЛІТКАМИ ДЕВІАНТНОЇ ПОВЕДІНКИ
У статті висвітлено результати теоретичного аналізу та емпіричного дослідження типів майбутніх психологів залежно від ступеня їх готовності до роботи зі схильними до девіантної поведінки підлітками. Встановлено, що рівень готовності майбутніх фахівців-психологів до роботи із схильними до девіантної поведінки підлітками визначається ступенем сформованості її структурних компонентів. На основі аналізу цих складових за допомогою кластерного аналізу було проведено типологізацію майбутніх психологів. Використання методу кластерних центрів (K-Means Cluster), дозволило у підсумку отримати комплексну структуру індивідуальних факторних оцінок випробуваних. При оцінці кластерних центрів аналізувалися середні значення факторів, які знаходяться в межах від –3 до +3. Структурну основу емпіричної типології склали чотири групи здобувачів-психологів з різним ступенем сформованості структурних компонентів готовності: «креативно-практичного», «когнітивного», «ціннісно-мотиваційного» та «регулятивного». Кількісно перший кластер представлений n=88 майбутніх психологів, другий кластер — n=109, третій кластер — n=94, четвертий кластер — n=85 випробовуваних. Результати емпіричного дослідження дозволили виділити кластер майбутніх психологів (n=85) з низьким ступенем сформованості всіх структурних компонентів готовності до роботи із схильними до девіантної поведінки підлітками. Наявність фахівців-психологів з недостатньо сформованими складовими готовності до роботи з підлітками, схильними до девіантної поведінки, потребує особливої уваги. Отримані результати свідчать про необхідність індивідуалізації підготовки майбутніх фахівців у закладах вищої освіти. Це підкреслює важливість створення та реалізації психологічних умов формування їх готовності до роботи у вказаному напрямі через упровадження в освітній процес спеціальної психотехнології.
майбутні психологи, типологізація майбутніх психологів, формування готовності до роботи, схильні до девіантної поведінки підлітки, кластерний аналіз
ПСИХОЛОГІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ ГОТОВНОСТІ ФАХІВЦІВ У ГАЛУЗІ ІНФОРМАЦІЙНИХ СИСТЕМ І ТЕХНОЛОГІЙ ДО ПРОФЕСІЙНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ
Стаття присвячена аналізу теоретико-методологічних підходів до проблеми підвищення психологічної готовності фахівців галузі інформаційних систем та технологій до професійної діяльності. У ході наукового дослідження використовувалися загальнонаукові методи пізнання: аналіз і синтез, порівняння, систематизація, узагальнення, інтерпретація та критичний огляд сучасних підходів до підготовки ІТ-фахівців. Встановлено, що попри високий рівень дослідженості технічної підготовки в ІТ-сфері, психологічні аспекти формування професійної готовності залишаються недостатньо розкритими. Особливо це стосується інтеграції психологічної методів діагностики у навчальний процес. Обґрунтовано, що психологічні чинники готовності до професійної діяльності мають як позитивні, так і негативні прояви. До позитивних віднесено аналітичне мислення, когнітивну мотивацію, сумлінність, здатність до командної взаємодії. Негативними виявами визначено: підвищену тривожність, імпульсивність, недостатній розвиток емоційного інтелекту, схильності до адиктивної поведінки та професійного вигорання. Доведено, що саме поєднання цих характеристик безпосередньо впливає на життєздатність і стійкість спеціаліста в умовах професійного середовища. Встановлено невідповідність між вимогами освітніх стандартів та фактичними психологічними потребами фахівців. Як міжнародні (IS2020), так і вітчизняні стандарти (Стандарт МОН України) орієнтовані на знання, уміння й диспозиції, проте залишають поза увагою особистісно-психологічні аспекти. Це створює суттєвий розрив між формальною підготовкою та реальними вимогами професійної діяльності. Встановлено, що комплексне підсилення професійної готовності ІТ-фахівців досягається шляхом поєднання стадійно-орієнтованих мотиваційних підходів і цифрових інтервенцій, системним розвитком резильєнтності та цілеспрямованим формуванням комунікативних, вольових і морально-етичних складових професійної поведінки.
психологічні чинники, готовність, ІТ-фахівці, професійна діяльність, резильєнтність
ПСИХОЛОГІЧНА СКЛАДОВА ПРОФЕСІЙНОЇ КОМПЕТЕНТНОСТІ МАЙБУТНІХ МЕНЕДЖЕРІВ
Стаття присвячена дослідженню становлення професійної компетентності майбутніх менеджерів у контексті психологічних умов навчання. Метою статті є обґрунтування теоретичних і практичних засад становлення професійної компетентності майбутніх менеджерів у контексті психологічних умов навчання, з урахуванням сучасних освітніх підходів та міжнародного досвіду. В процесі наукового дослідження використовувалися загальнонаукові методи пізнання: аналіз, синтез, порівняння, систематизація, узагальнення та зіставлення. Визначено, що компетентності менеджера становлять багатовимірну систему, у складі якої виокремлено особисту ефективність, міжособистісну взаємодію, організаційну результативність, етичне лідерство та спеціалізовані бізнесові знання. Доведено, що їх розвиток у процесі підготовки забезпечується завдяки застосуванню компетентнісного, системного та експерієнційного підходів, які поєднують теорію, практику та рефлексивні методи. Аналіз національних та міжнародних освітніх стандартів засвідчує відмінності у підходах до визначення компетентностей менеджера. Український стандарт спеціальності 073 «Менеджмент» окреслює широкий спектр знань і вмінь, однак зосереджується на інструментальних складових професійної підготовки. Стандарти AACSB розширюють цю площину, підкреслюючи важливість етичності, соціальної відповідальності та інклюзивності. Встановлено, що психологічні аспекти професійної підготовки менеджерів залишаються недостатньо прописаними у вітчизняних стандартах та програмах. Відсутність чітко визначених вимог щодо розвитку емоційного інтелекту, резилієнтності, стресостійкості та міжособистісних навичок зумовлює дисбаланс між потребами ринку праці та реальними освітніми практиками. Практичне значення дослідження полягає у можливості використання його результатів для удосконалення освітніх програм з менеджменту шляхом поєднання професійної та психологічної підготовки майбутніх фахівців.
КОГНІТИВНІ ТА МОТИВАЦІЙНІ ЧИННИКИ РОЗВИТКУ ОБДАРОВАНОСТІ У СТУДЕНТІВ ЕКОНОМІЧНИХ СПЕЦІАЛЬНОСТЕЙ
Статтю присвячено дослідженню педагогічних підходів до розвитку когнітивних і мотиваційних чинників обдарованості студентів економічних спеціальностей у контексті трансформації сучасної системи вищої освіти. Підкреслено, що ефективне формування обдарованості неможливе без створення освітнього середовища, яке забезпечує не лише засвоєння професійних знань, а й розвиток внутрішньої мотивації, саморефлексії та здатності до самонавчання. Визначено, що педагогічний вплив має реалізовуватися через інтеграцію когнітивних і мотиваційних компонентів освітнього процесу, спрямованих на формування активної позиції студента. Окреслено основні етапи педагогічної роботи з розвитку мотиваційних чинників: формування первинного стимулу, активізація пошукової діяльності, усвідомлення індивідуальних освітніх цілей, закріплення позитивної установки на професійне самовдосконалення. Акцентовано увагу на важливості застосування інтерактивних форм навчання, які сприяють розвитку аналітичного, критичного, креативного мислення, формуванню комунікативних і дослідницьких навичок. Описано концептуальні положення моделі інтелектуального збагачення, що передбачає індивідуалізацію освітніх завдань, автономію студента у виборі методів пізнання та створення атмосфери підтримки, довіри й інтелектуальної ініціативи. Обдарованість визначено як інтегральну властивість, що поєднує когнітивні та мотиваційні складові, взаємодія яких забезпечує професійну успішність майбутнього фахівця. Зроблено висновок, що завдання педагога полягає у створенні розвивального освітнього простору, де когнітивний розвиток і мотиваційне зростання студентів взаємно підсилюють одне одного, формуючи конкурентоспроможного, креативного та соціально відповідального економіста нового покоління. Перспективу подальших досліджень убачено у вивченні взаємозв’язку когнітивних стилів мислення студентів з рівнем прояву їхньої академічної та професійної обдарованості.
ДИНАМІКА РОЗВИТКУ МОРАЛЬНОЇ МОТИВАЦІЇ ВОЛОНТЕРІВ ЮНАЦЬКОГО ВІКУ В УМОВАХ ВОЄННОГО СТАНУ
У статті презентовано психотехнології розвитку моральної мотивації волонтерів юнацького віку в умовах воєнного стану. Окреслено, що вмотивованість добровольців набуває «хвилеподібного» характеру. Зокрема, періоди соціальних потрясінь спонукають підвищення й посилення волонтерської діяльності, а більш стабільним періодам притаманний спад такої активності. Наголошено на важливості розвитку внутрішньої моральної мотивації волонтерів, що зумовлюється особистісними якостями, які водночас виступають моральними цінностями. Обґрунтовано й презентовано зміст розвивальної програми з підвищення ефективності розвитку моральної мотивації у юнацькому віці, що включала бесіди, мінілекції, блок кінотерапії та соціально-психологічний тренінг. Висвітлено теми та основне змістове навантаження перелічених психотехнологій, що застосовувалися для реалізації програми. Результати формувального експерименту за участю 68 волонтерів (33 – контрольна група, 35 – експериментальна) засвідчили статистично значуще підвищення рівня моральної мотивації в експериментальній групі. Найбільше зростання зафіксовано у показниках альтруїстичності, емпатійності, моральної обов’язковості, національної ідентичності та патріотизму. Разом з тим, при наявності позитивної динаміки, показники справедливості, солідарності й толерантності у частини респондентів залишаються недостатньо сформованими, що визначає необхідність додаткового психологічного впливу. Отримані результати підтверджують ефективність запропонованої програми та окреслюють перспективи подальших досліджень у напрямі вдосконалення психотехнологій розвитку моральної мотивації волонтерів і розробки методичних рекомендацій для психологів, керівників волонтерських організацій щодо підвищення ефективності моральної вмотивованості добровольців юнацького віку.
ПОРІВНЯННЯ НАУКОВИХ ПІДХОДІВ ДО КОУЧИНГУ В УКРАЇНСЬКОМУ ТА СВІТОВОМУ НАУКОВОМУ ПРОСТОРІ (2015–2025 рр.)
На сучасному етапі розвитку психологічної науки відбувається активне переосмислення ролі коучингу як інструменту розвитку особистості, професійної самореалізації та психологічної підтримки в різних сферах життєдіяльності. Протягом останнього десятиліття спостерігається збільшення кількості наукових публікацій, які присвячені вивченню коучингових технологій, що зумовлює потребу в систематизації та порівняльному аналізі українських і зарубіжних досліджень. У статті проведено порівняльний аналіз української та світової наукової літератури з проблематики коучингу у 2015–2025 роках для виявлення домінантних наукових напрямів та ключових понять. Проаналізовано дані сучасних міжнародних та вітчизняних наукових журналів з коучингу та встановлено, що, на відміну від міжнародних публікацій, де центральними є поняття performance, well-being та self‑awareness, українські дослідження демонструють більшу увагу до педагогічних категорій: саморозвиток, мотивація, цінності та професійне становлення. У сучасному науковому дискурсі феномен коучингу розглядається з позицій міждисциплінарного підходу, що поєднує положення психології особистості, педагогічної психології, організаційної поведінки та менеджменту людських ресурсів. Контент‑аналіз наукових джерел із тематики коучингу дозволив визначити публікації та тематичні напрями, які найбільш поширені в науковій дискурсії. Наголошено, що протягом останніх років спостерігається тенденція до наукової інституціоналізації коучингу, зокрема, завдяки появі спеціалізованих дослідницьких центрів, професійних асоціацій та освітніх програм. Узагальнені дані наукової літератури свідчать про те, що українська наукова школа коучингу перебуває на етапі становлення та потребує подальшої інтеграції у міжнародний академічний простір шляхом проведення емпіричних досліджень, розширення методологічної бази та розвитку стандартизованих інструментів оцінки ефективності коучингових втручань.
АДАПТИВНІСТЬ КОГНІТИВНИХ МОДЕЛЕЙ ПРИЙНЯТТЯ РІШЕНЬ ДО ДИНАМІЧНОГО ІНФОРМАЦІЙНОГО СЕРЕДОВИЩА
Статтю присвячено всебічному аналізу процесу прийняття рішень у змінному інформаційному середовищі з урахуванням взаємодії когнітивних, емоційних, етичних, соціальних, екзистенційних і культурних чинників, що впливають на формування вибору. Систематизовано основні когнітивні моделі прийняття рішень (раціональні, обмежено-раціональні, евристичні, модель подвійного процесу) з акцентом на їхню адаптивність в умовах змін, невизначеності та інформаційного перевантаження. Особливу увагу приділено здатності кожної моделі до гнучкого реагування, самоорганізації та оновлення на основі досвіду. Підкреслено роль емоцій як інтегральної частини мислення, що впливає на оцінку альтернатив та ефективність вибору. Проаналізовано етичні аспекти як зовнішній орієнтир у морально складних ситуаціях. Окреслено внесок екзистенційної психології, яка інтерпретує процес вибору через призму свободи, відповідальності, тривоги та провини як важливих чинників особистісного становлення й розвитку. Розглянуто соціально-психологічні механізми, а також культурні особливості як основні детермінанти стилів мислення й стратегій прийняття рішень. Зазначено, що ефективність прийняття рішень у сучасному світі значно залежить від здатності інтегрувати різноманітні впливи. З’ясовано, що традиційні раціональні моделі виявляються недостатньо адаптивними, тоді як модель подвійного процесу демонструє найбільшу гнучкість, поєднуючи інтуїцію та аналітику для оперативного реагування. Наголошується на необхідності цілісного підходу для глибокого розуміння природи сучасного вибору та підвищення його результативності. Обґрунтовано необхідність цілісного аналізу вибору, який враховує не лише когнітивні процеси, а й ширший психологічно-соціокультурний контекст. Такий підхід дозволяє глибше зрозуміти складну природу сучасного прийняття рішень та окреслити шляхи для підвищення його ефективності.
ЛАЛОХЕЗІЯ - ПСИХОЛОГІЧНИЙ ФЕНОМЕН МОВЛЕННЄВОЇ ПОВЕДІНКИ В ЧАС ВІЙНИ
Війна є колективною травмою, яка позначається на різних психічних явищах, у тому числі і на мовленнєвій поведінці. Через військовий стан в країні наше суспільство зазнало значних змін: поширилося неконтрольоване застосування вербальної агресії у вигляді ненормативної лексики, відбувається модифікація національного дискурсу і трансформація наративів. Все це може призводити до занепаду рівня загальної культури та інших негативних наслідків. У статті представлені результати дослідження мовленнєвої поведінки молодих людей, які проживають у містах, наближених до бойових дій (Дніпро, Запоріжжя) та тривалий час перебувають в емоційно напружених і небезпечних ситуаціях. Проаналізовано явище лалохезії, яке полягає у використанні ненормативної лексики як механізму короткочасного зниження напруги, агресії, подолання страху, стресу через вербальну розрядку. Встановлено, що рівень агресії у молодих людей, які застосовують ненормативну лексику вищий, ніж у осіб, які її не застосовують в емоційно напружених ситуаціях. У кризових та екстремальних ситуаціях роль ненормативної лексики суттєво зростає, її використання стає способом швидкого емоційного розрядження. У воєнний період суспільство стає більш терпимим до ненормативної лексики, яка проникає в літературу, публічні виступи та масову культуру як символ пережитого горя. Проте, активне застосування ненормативної лексики може призводити до трансформації мовленнєвої поведінки на соціально-культурному рівні в бік негативних тенденцій суспільства. Якщо нецензурна лексика стає невід’ємною складовою мовленнєвої поведінки особистості, це може загрожувати її становленню як суб’єкта власного життя, негативно позначатися на формуванні позитивного Я-образу й спричиняти деформацію особистості. Практичне значення роботи полягає у можливості розробки програми розвитку мовленнєвої поведінки з метою створення індивідуального дизайну мовлення.
ЕФЕКТИВНІСТЬ ТРЕНІНГОВОЇ ПРОГРАМИ РОЗВИТКУ ПРОФЕСІЙНОЇ Я-ПОЗИЦІЇ ВИКЛАДАЧІВ СОЦІОНОМІЧНИХ ПРОФЕСІЙ
Сучасні вимоги життя підкреслюють потребу постійного професійного розвитку та адаптації до соціальних змін, що охоплює не лише професійну компетентність, але й особистісне становлення. Метою дослідження було визначення ефективності розробленої тренінгової програми розвитку професійної Я-позиції викладачів соціономічних професій. В ході роботи було сформовано експериментальну та контрольну групи, до яких увійшли студенти 3-5 курсів Національного педагогічного університету імені М.П. Драгоманова. Під час проведення тренінгу було встановлено, що розроблена корекційна програма підвищує рівень розвитку професійної Я-позиції викладачів соціономічних професій; сприяє розвитку мовленнєвого потенціалу, формує навички професійних висловлювань, комунікативних знань та сприяє розвитку особистісних детермінант педагогічного середовища. Крім того, програма розвитку професійної Я-позиції викладача через різні прийоми, методи, сприяла пізнанню власних потенційних і реальних можливостей, переваг, особливостей, зон росту для становлення його професійного Я та самовдосконалення особистісно-професійних якостей у фаховій підготовці. У результаті зросли показники мотиваційної установки «тяжіння до людей» і відповідно знизився «страх бути відторгнутим»; підвищилася самоактуалізація та такі її компоненти, як: компетентність у часі, підтримка, гнучкість поведінки, сенситивність до себе, самоповага, самоприйняття, синергія, прийняття агресії, контактність, креативність. Зросли показники комунікативних, емпатійних здібностей студентів і самоконтролю у спілкуванні, що виявляється у пошуку швидких та ефективних рішень при виникненні бар’єрів комунікації, небажаних комунікативних реакцій, емоцій, афектів в процесі взаємодії та контролі власної поведінки тощо. Отже, розроблена тренінгова програма має позитивний вплив на рівні мотиваційного, когнітивного та поведінкового компонентів професійної Я-позиції викладачів соціономічних професій.
ПСИХОЛОГО-ПЕДАГОГІЧНИЙ СУПРОВІД ПІЗНАВАЛЬНОЇ АКТИВНОСТІ СТУДЕНТІВ У ПЕРІОД ВОЄННОЇ ТРАВМАТИЗАЦІЇ
У статті розглядається проблема підтримки та стимулювання пізнавальної активності студентів у складних психоемоційних умовах воєнної травматизації. Підкреслюється, що психоемоційна напруга, емоційне виснаження, підвищений рівень тривожності, тривалий стрес, невизначеність майбутнього і втрата базового відчуття безпеки значно впливають на мотивацію та ефективність навчання молоді. У цьому контексті обґрунтовано актуальність психолого-педагогічного супроводу студентської молоді, що сприяє не лише збереженню пізнавальної активності, а й її цілеспрямованому розвитку. Висвітлено особливості прояву навчальної активності студентів у кризових умовах та чинники, що її посилюють або, навпаки, блокують. У статті запропоновано комплекс психолого-педагогічних методів і технік, до якого входять традиційні педагогічні підходи та сучасні інноваційні технології, спрямовані на розвиток інтересу до пізнання, внутрішньої навчальної мотивації, самостійності, критичного мислення, рефлексивності, творчого потенціалу та психологічної стійкості студентів. У статті наведено практичні приклади вправ, форм роботи, інтерактивних завдань і рекомендації для кращої інтеграції здобувачів вищої освіти в освітній процес. Виокремлено психолого-педагогічні умови, за яких підтримка пізнавальної активності є найбільш ефективною в умовах тривалого стресу та невизначеності. Запропонований підхід має перспективу стати основою для розробки системних програм підтримки студентської молоді у воєнний і післявоєнний період. Окреслено перспективи впровадження системного психолого-педагогічного супроводу в роботі зі студентами, які переживають наслідки воєнних подій, з метою забезпечення стабільного особистісного розвитку та підвищення ефективності навчання в умовах невизначеності й психологічної нестабільності як необхідного ресурсу для формування сталого освітнього середовища в умовах кризи.
СОЦІАЛЬНО-ПСИХОЛОГІЧНИЙ ТРЕНІНГ ЯК ІНСТРУМЕНТ ПСИХОКОРЕКЦІЇ ТА РОЗВИТКУ РЕЗИЛЬЄНТНОСТІ ЧЕРЕЗ SOFT SKILLS
Статтю присвячено аналізу соціально-психологічного тренінгу як інструменту психокорекції та засобу розвитку резильєнтності особистості через формування Soft Skills. Проведено комплексне міждисциплінарне дослідження феномену резильєнтності як ключової характеристики психологічної стійкості особистості в умовах соціальних, економічних і військових викликів сучасності. Здійснено ґрунтовний теоретичний аналіз поняття резильєнтності, охарактеризовано її основні складові. Особливу увагу приділено взаємозв’язку між розвитком Soft Skills (гнучких навичок) та формуванням психологічної стійкості. Обґрунтовано, що такі навички, як емоційний інтелект, критичне мислення, комунікативна компетентність, здатність до саморегуляції та прийняття рішень у складних ситуаціях, виступають чинниками внутрішньої підтримки в умовах стресу та невизначеності. У межах статті детально розкрито потенціал соціально-психологічного тренінгу як ефективного психокорекційного засобу, що забезпечує розвиток особистісних ресурсів через активну групову взаємодію, рефлексію та практику нових моделей поведінки. Зазначено, що тренінгові технології дозволяють створити безпечне навчальне середовище для формування та закріплення гнучких навичок, що прямо корелюють із рівнем резильєнтності. Отримані дані свідчать про значне зниження рівня тривожності, зростання емоційної стабільності, покращення міжособистісної взаємодії та підвищення загального рівня психологічного благополуччя учасників тренінгів. Продемонстровано ефективність комплексного підходу до розвитку психологічної стійкості через тренінгові методики. На основі отриманих результатів зроблено висновок про доцільність інтеграції тренінгових програм до системи психологічної допомоги та психопрофілактики, з метою формування резильєнтності, зміцнення психічного здоров’я та підтримки особистісної стійкості в умовах кризових ситуацій.