Науковий часопис Українського державного університету імені Михайла Драгоманова. Серія 12. Психологічні науки
В науковому фаховому періодичному виданні презентуються результати вивчення актуальних теоретичних і методологічних проблем психологічної науки; нові результати емпіричних досліджень у галузі психології. Розкриваються актуальні питання загальної, вікової, педагогічної та соціальної психології, психології особистості, психодіагностики, консультативної психології, психотерапії тощо.
Український державний університет імені Михайла Драгоманова
РОЛЬ ОСОБИСТІСНИХ РИС МЕНЕДЖЕРА У СТИМУЛЮВАННІ ТА РОЗВИТКУ КРЕАТИВНОСТІ В БІЗНЕСІ: ЕМПІРИЧНЕ ДОСЛІДЖЕННЯ
Статтю присвячено дослідженню взаємозв’язку між особистісними рисами менеджерів та їхньою здатністю стимулювати креативність працівників у бізнес-структурах. Метою роботи є визначення психологічних предикторів креативного лідерства та умов ефективності цих чинників. Методи дослідження охоплюють теоретичні (аналіз і синтез наукової літератури з психології особистості, організаційної поведінки, креативності та лідерства) та емпіричні підходи: опитувальник BFI-2 та шкали лідерського впливу на креативність (ШЛВК), розробленої для даного дослідження на основі моделі вимог до вирішення проблем. Для обробки даних застосовувалися методи математичної статистики: описова статистика, кореляційний аналіз, множинний регресійний аналіз та аналіз взаємодій. За результатами дослідження визначено, що серед п’яти базових рис особистості (Big Five) відкритість до досвіду є найсильнішим предиктором здатності менеджера стимулювати креативність працівників. Сумлінність також виявила статистично значущий позитивний вплив, підтримуючи реалізаційний аспект інноваційної поведінки. Аналіз модераторних ефектів показав, що контекстуальні чинники – рівень автономії працівників і клімат команди – істотно модифікують силу зв'язку між особистісними характеристиками менеджера та його лідерським впливом на креативність: у несприятливому організаційному середовищі роль відкритості як особистісного ресурсу зростає. Розроблено інтегративну модель, що поєднує індивідуально-психологічні та контекстуальні змінні у прогнозуванні креативного лідерства. Встановлено, що ефективне лідерське стимулювання креативності є результатом складної взаємодії рис особистості менеджера з характеристиками організаційного середовища. Отримані результати мають можуть бути використані в програмах розвитку управлінського персоналу в контексті підвищення інноваційної спроможності команд.
креативність, менеджер, особистісні риси, лідерство, організаційна поведінка, стимулювання креативності, відкритість до досвіду, креативне лідерство.
ВІРТУАЛЬНІ ЗАСОБИ У СТРУКТУРІ ПСИХОЛОГІЧНОЇ ПІДТРИМКИ ОСОБИСТОСТІ ДОРОСЛОГО ВІКУ
У статті здійснено теоретичний аналіз віртуальних засобів у структурі психологічної підтримки особистості дорослого віку в умовах тривалого стресового навантаження та соціальної нестабільності. Проаналізовано сучасні наукові підходи до розуміння психологічної підтримки як багаторівневої системи, що забезпечує збереження суб’єктності, психоемоційного благополуччя й адаптаційного потенціалу людини. Встановлено, що віртуальні засоби психологічної підтримки виконують психоедукаційну, регулятивну, когнітивну та соціально-комунікативну функції, сприяючи розвитку саморегуляції, зниженню психоемоційного напруження та підтриманню психологічної рівноваги дорослої особистості. За результатами теоретичного узагальнення встановлено, що цифрові та віртуальні інструменти психологічної допомоги доцільно розглядати як допоміжний, але структурно значущий компонент системи психологічної підтримки. Інтеграція віртуальних засобів у систему психологічної підтримки дорослих виявляється найбільш ефективною за умов багаторівневого поєднання цифрових ресурсів із особистісними, соціальними та професійними чинниками допомоги. Показано, що ефективність використання віртуальних засобів залежить від рівня усвідомленості особистості, здатності до рефлексії та інтеграції отриманого досвіду у повсякденне життя. Наголошено, що віртуальні засоби самостійно не замінюють традиційну психологічну підтримку, проте їх інтеграція у комплексну модель допомоги сприяє збереженню психологічного благополуччя та підвищенню стресостійкості. Вони також розширюють ресурси самодопомоги дорослої людини в сучасних соціальних умовах. Практична цінність моделі полягає в її здатності поєднувати ресурси різних рівнів для комплексної підтримки в стресогенних умовах. Подальші дослідження мають зосередитися на довгостроковій оцінці, стандартизації протоколів і цифровій інклюзії.
психологічна підтримка, особистість дорослого віку, стрес, віртуальні засоби, цифрові ресурси, стресостійкість, саморегуляція, психологічне благополуччя.
Запропонована стаття основана на досвіті багатьох років роботи над проблемою саморуйнування особистості та її психологічної детермінації. Саморуйнування розглядається як стійка риса особистості (диспозиція), як реальна, узагальнена психічна структура, яка ініціює аутоагресивну, аутодеструктивну (поворот проти себе) поведінку, забезпечує її сталість у різних ситуаціях та спрямовує активність людини на навмисне заподіяння собі фізичної, або психологічної шкоди. У цій статті представлено результати теоретико-емпіричного дослідження, спрямованого на вивчення факторної структури особистості у обстежених з різною схильністю до саморуйнування. Важливість вивчення проявів та ознак саморуйнівної поведінки саме в період сьогодення, зумовлена зростанням стресу. Розглянуто підходи до розуміння саморуйнування, його ознак та чинників. Теоретично визначено коло рис особистості, що спричинюють прояви схильності до саморуйнування. Викладено та обговорено результати дослідження індивідуально-психологічних властивостей особистості, які супроводжують прояви саморуйнування. Емпіричне вивчення здійснювалося за допомогою опитувальника «Схильність до саморуйнування», Фрайсбургського особистісного опитувальника (Das Freiburger Personlichkeitsinventar, Freiburg Personality Inventory – FPI). Надано та проаналізовано результати кількісного та якісного аналізів отриманих даних; описано особливості факторної структури особистості, які характеризують представників груп осіб з високою, а також з низькою схильністю до саморуйнування. За допомогою аналізу факторних профілів представників виділених груп осіб визначено коло найбільш домінуючих у кожній групі рис особистості, які супроводжують прояви саморуйнування, антивітальності. Отримані результати розкривають психологічний зміст саморуйнівної диспозиції особистості та надають інформацію про її психологічні чинники.
особистість, саморуйнівна диспозиція, фактори структури особистості, схильності до саморуйнування, антивітальність, аутоагресія, чинники.
ВИДИ ТА ЗМІСТОВЕ НАВАНТАЖЕННЯ СТРУКТУРНИХ КОМПОНЕНТІВ СТРЕСУ В ДОРОСЛОМУ ВІЦІ
У статті здійснено цілісне теоретичне узагальнення наукових уявлень про стрес у дорослому віці як складний багатовимірний процес психічної адаптації особистості до змінних умов життєдіяльності. Стрес розглянуто не лише як реакцію на зовнішній тиск, а як динамічну систему взаємодії індивідуальних ресурсів, суб’єктивного оцінювання ситуації та соціального контексту, в якому відбувається саморегуляція поведінки дорослої людини. Обґрунтовано, що у дорослому віці стрес має специфічне психологічне наповнення через пересічення професійних обов’язків, сімейних і міжособистісних ролей, очікувань суспільства та вимог прийняття важливих рішень у незавершеній, часто непередбачуваній ситуації. Виокремлено й систематизовано когнітивний, емоційний, поведінковий і соціальний компоненти стресу. Встановлено, що когнітивний компонент визначає спосіб інтерпретації подій, оцінку рівня загрози, передбачення наслідків і суб’єктивне відчуття контролю над ситуацією. Емоційний компонент відображає характер і глибину внутрішнього напруження, сигналізує про виснаження особистісних ресурсів та опосередковує інтенсивність переживання стресової події. Поведінковий компонент охоплює сукупність копінг-стратегій, форм реагування та способів пристосування, через які особистість реалізує подолання, уникнення або переосмислення напруженої ситуації. Соціальний компонент розкриває значення міжособистісної підтримки, якості соціальних зв’язків, нормативного тиску та рольових навантажень у модифікації стресової вразливості людини. Доведено, що врахування структурних компонентів стресу є методологічно значущим для психодіагностики, психологічного консультування та добору адресних інтервенцій у роботі з дорослими, які переживають стани дезадаптації, емоційного виснаження та внутрішньої напруги.
стрес, дорослий вік, емоційна регуляція, копінг-стратегії, саморегуляція, стресостійкість, психологічна адаптація, структурні компоненти, когнітивний компонент, емоційний компонент, поведінковий компонент, соціальний компонент.
ПСИХОЛОГІЧНІ ОСОБЛИВОСТІ СПРИЙНЯТТЯ МАНІПУЛЯТИВНОГО МЕДІАКОНТЕНТУ: МІЖНАРОДНІ ТЕОРІЇ ТА УКРАЇНСЬКА ПРАКТИКА
У статті здійснено теоретико-психологічний аналіз феномену пропаганди як особливого виду медіаконтенту, спрямованого на формування колективних переконань і регуляцію емоційно-вольових станів у цифровому середовищі. Актуальність зумовлюється інтенсивністю інформаційно-психологічних операцій та трансформаціями медіаповедінки в умовах війни, коли алгоритмічні платформи підсилюють поляризацію, а надлишок сигналів провокує когнітивні спрощення. Узагальнено провідні підходи світової та вітчизняної наукової традиції (соціальне навчання, agenda-setting, модель пропаганди, генетична психологія особистості) і систематизовано психологічні механізми дії пропагандистського контенту: фреймінг і праймінг, ефект повторення, емоційне зараження, евристики мислення, символічне насильство. Показано, що сприйнятливість до маніпуляцій має соціально-групову специфіку: молодь частіше піддається впливам соціальних мереж; користувачі середнього віку взаємодіють із гібридним медіапотоком і коригують довіру до джерел; старші групи більш залежні від телевізійних ЗМІ. Окреслено роль цифрових технологій (алгоритмічні рекомендації, бот-мережі, таргетинг, deepfake), що підвищують емоційну напруженість, створюють ефект інформаційної надмірності та послаблюють критичну рефлексію. Обґрунтовано практичне значення результатів: вони можуть бути використані для розроблення освітніх програм з медіаграмотності та інформаційної саморегуляції, підготовки фахівців допомоги в умовах інформаційних криз, удосконалення державної комунікаційної політики, а також створення показників оцінювання уразливості соціальних груп до маніпулятивних впливів. Запропоновано напрями подальших досліджень, зокрема емпіричне вимірювання когнітивних і емоційних ефектів пропаганди, верифікацію захисних стратегій та розроблення інструментів цифрової гігієни для підвищення психологічної стійкості громадян.
пропаганда, медіаконтент, психологічний вплив, когнітивні упередження, інформаційно-психологічні операції, медіаграмотність.
ВНУТРІШНЬООСОБИСТІСНА ЗРІЛІСТЬ ЯК ЧИННИК СТАБІЛЬНОСТІ РОМАНТИЧНИХ СТОСУНКІВ У ЛГБТІК-ОСІБ: ЕМПІРИЧНЕ ДОСЛІДЖЕННЯ
Стаття присвячена емпіричному дослідженню психологічних детермінант нестабільності в романтичних стосунках серед членів ЛГБТІК-спільноти в умовах хронічного соціального тиску, стигматизації та очікуваного відторгнення. Стресори, пов'язані з меншинами, впливають на більшу емоційну нестабільність, знижують рівень саморегуляції та ускладнюють виникнення емоційно безпечних стосунків. Теоретичний аналіз підтвердив обмеженість кількості досліджень присвячених визначенню ролі внутрішньоособистісної зрілості у розвитку стабільних стосунків представників ЛГБТІК-спільноти. Метою статті є дослідження механізмів порушення стабільності романтичних стосунків серед осіб ЛГБТІК та обґрунтування рекомендаці й методів психологічної підтримки. Підхід, що використовувався, був змішаним дизайном з кількісними та якісними методами. Інструментами слугували ECR-S, опитувальник внутрішньоособистісної зрілості, створений О. Штепою, метод діагностики шлюбного потенціалу, напівструктуровані інтерв'ю та письмові рефлексії «Мій ідеальний партнер». Отримані результати показали зворотню кореляцію між внутрішньоособистісною зрілістю та факторами небезпечної прив'язаності. Вищі оцінки рефлексії, відповідальності та саморегуляції асоціювалися з більш усвідомленим вибором партнера й меншою емоційною нестабільністю у осіб. Аналіз виявив патерни ідеалізації партнера, страху публічних стосунків, недооцінки власних потреб, очікування емоційного "порятунку" та самопожертви як свідчення незадоволеності суб'єктивним позиціонуванням. У цьому дослідженні виявилося, що внутрішньоособистісна зрілість служить центральним регуляторним механізмом для стабілізації партнерств. Для практичної корисності роботи існує кілька напрямків для психологічного консультування – щодо інтерналізованої стигми, емоційної регуляції, суб'єктивності та очікувань у парі.
внутрішньоособистісна зрілість, романтичні стосунки, ЛГБТІК-особи, стилі прив’язаності, емоційна регуляція, меншиновий стрес, психологічне консультування
ТЕОРЕТИЧНА МОДЕЛЬ СПРИЙНЯТТЯ, ОСМИСЛЕННЯ ТА ПРЕЗЕНТАЦІЇ ОБРАЗУ Я ОСОБИСТОСТІ ДОРОСЛОГО ВІКУ
У статті здійснено ґрунтовний теоретичний аналіз феномена образу Я особистості дорослого віку в умовах сучасного соціокультурного простору, що характеризується динамічністю, множинністю соціальних ролей та зростанням вимог до самопрезентації, суб’єктності й адаптивності людини. Актуальність дослідження зумовлена тим, що доросла особистість дедалі частіше опиняється в ситуації необхідності не лише усвідомлювати власну ідентичність, але й активно конструювати, переосмислювати та презентувати образ Я в різних життєвих контекстах – професійному, соціальному та комунікативному. Показано, що попри значну кількість наукових праць, присвячених проблемам самосвідомості, Я-концепції та ідентичності, у психології зберігається фрагментарність щодо аналізу образу Я. У більшості досліджень вчені зосереджується або на внутрішніх психічних структурах самосприйняття, або на соціально-рольових цінностях самопрезентації, що ускладнює процес цілісного розуміння процесів формування та функціонування образу Я. У межах дослідження здійснено системний аналіз зарубіжних і вітчизняних наукових підходів до вивчення Я-концепції та ідентичності, з урахуванням положень психодинамічного, гуманістичного, соціально-психологічного напрямів. Презентовано авторську теоретичну модель сприйняття, осмислення та презентації образу Я особистості дорослого віку, яка ґрунтується на інтеграції когнітивного, емоційного та поведінкового компонентів Я-концепції. Методологічною основою дослідження стали концептуальні положення Н.В. Чепелєвої, відповідно до яких самосвідомість особистості функціонує як наративний та інтерпретативний процес осмислення життєвого досвіду. Теоретичне значення дослідження полягає у подоланні фрагментарності підходів до аналізу образу Я. Практична цінність моделі повʼязана з можливістю її використання в психологічному консультуванні та психотерапевтичній роботі з дорослими клієнтами.
образ Я, самосвідомість, Я-концепція, ідентичність, інтерпретація, самосприйняття, самоосмислення, самопрезентація.
МІЖОСОБИСТІСНА ЧУТЛИВІСТЬ ЯК КЛЮЧОВИЙ ЕЛЕМЕНТ КОМУНІКАТИВНОЇ КОМПЕТЕНЦІЇ БАНКІВСЬКИХ ПРАЦІВНИКІВ: ТЕОРЕТИЧНИЙ ОГЛЯД ТА ЕМПІРИЧНЕ ДОСЛІДЖЕННЯ
Статтю присвячено вивченню міжособистісної чутливості як ключового компоненту комунікативної компетентності працівників банківських установ, з позицій сучасної теорії соціальної перцепції та його практичного значення в умовах сервісно-клієнтської взаємодії. Для досягнення мети використано теоретичні методи (аналіз, синтез, систематизація і порівняння наукових джерел); емпіричні (опитування за авторським опитувальником ОМЧ-БП, аналіз відкритих відповідей); методи математичної статистики (дескриптивна статистика, кореляційний аналіз за Спірменом, аналіз внутрішньої узгодженості за α Кронбаха). Дослідження реалізовано в межах описової стратегії із застосуванням кількісного вимірювання та якісного тематичного аналізу. Визначено структурні характеристики міжособистісної чутливості та їх компоненти: емоційно-перцептивну чутливість, комунікативну адаптивність і мотиваційну залученість. Розроблено та апробовано авторський опитувальник ОМЧ-БП (18 тверджень, шкала Лайкерта), контентна валідність якого підтверджена експертним оцінюванням. Пілотажне дослідження проведено на вибірці з 84 працівників банківських і фінансових установ. Встановлено статистично значущі позитивні кореляції між усіма підшкалами міжособистісної чутливості та самооцінкою комунікативної ефективності. Найвищий кореляційний зв'язок зафіксовано між емоційно-перцептивною чутливістю та комунікативною адаптивністю. Констатовано, що провідними ресурсами ефективної взаємодії є увага до невербальних сигналів та емпатичне слухання, тоді як основними бар'єрами виступають відсутність зворотного зв’язку та комунікативна невизначеність. Отримані результати інтерпретуються як підтвердження ролі міжособистісної чутливості, як системного психосоціального ресурсу, що забезпечує якість сервісної комунікації та безпосередньо пов’язаний із суб'єктивною оцінкою власної професійної ефективності.
міжособистісна чутливість, комунікативна компетентність, банківські працівники, скринінгове дослідження, емпатія, професійна взаємодія.
ОСОБЛИВОСТІ ВЗАЄМОЗВ'ЯЗКУ МІЖ АЛЬТРУЇСТИЧНОЮ СПРЯМОВАНІСТЮ ОСОБИСТОСТІ ТА ЧИННИКАМИ ЇЇ РОЗВИТКУ В РАННЬОМУ ДОРОСЛОМУ ВІЦІ
Статтю присвячено визначенню особливостей взаємозв'язку між альтруїстичною спрямованістю особистості та чинниками її розвитку в ранньому дорослому віці. Узагальнено результати теоретичного аналізу, а також попередніх наукових розвідок. Означено чинники формування альтруїстичної спрямованості й особливості їх прояву в особистостей раннього дорослого віку. Для реалізації мети та завдань дослідження було застосовано коефіцієнт кореляції Пірсона, що дозволило виявити й проінтерпретувати значущість визначених взаємозв’язків. Встановлено, що високий рівень альтруїстичної спрямованості особистості пов’язаний із підвищеною соціальною відповідальністю, розвиненою емпатією та готовністю допомагати іншим, а також із схильністю враховувати потреби й інтереси оточення під час прийняття моральних рішень. Особи з вираженою альтруїстичною орієнтацією прагнуть діяти відповідно до власних моральних принципів навіть у складних обставинах, орієнтуються на досягнення соціальної гармонії, підтримання справедливих взаємин у суспільстві та схвалюють необхідність дотримання соціальних норм і санкцій щодо їх порушення задля збереження суспільної справедливості. Виявлені значущі взаємозв’язки вказують на те, що альтруїстична спрямованість особистості раннього дорослого віку є не просто наслідком соціальної прийнятності або зовнішніх очікувань, а й базується на глибоких моральних переконаннях, які мотивують людину до дій, навіть, якщо ці дії можуть бути складними або небезпечними. Альтруїстично налаштовані люди схильні до більш високого рівня емпатійної турботи, що проявляється у глибшому переживанні за інших. Отримані дані свідчать, що особи раннього дорослого віку, які взяли участь у дослідженні, мають високий потенціал просоціальної взаємодії, спрямований на розвиток альтруїстичної поведінки, умовам реалізації якого й будуть присвячені подальші дослідження.
соціальна відповідальність, соціальна справедливість, емпатійна турбота, моральні рішення, моральні переконання, просоціальна взаємодія, альтруїстична поведінка.
ФОРМУВАННЯ НАЦІОНАЛЬНОЇ ІДЕНТИЧНОСТІ СТУДЕНТІВ В УМОВАХ ПОВНОМАСШТАБНОЇ ВІЙНИ
Мета. Статтю присвячено аналізу специфічних особливостей і трансформацій національної ідентичності студентів за період повномасштабного вторгнення. Методи дослідження. Проведено два опитування студентів гуманітарних спеціальностей з інтервалом в два роки (2021 та 2023 роки). Загальну вибірку склали 224 респонденти віком 16-23 років, серед них 180 дівчат та 44 хлопці. Для проведення емпіричного дослідження було використано тест самовизначення «Хто Я?» Куна та МакПартленда, модифікована шкала «Вираженість етнічної ідентичності» Фінні, опитувальник «Громадянська ідентичність» І.Р. Петровської. Порівняно середні показники сформованості компонентів національної ідентичності до та після повномасштабного вторгнення. За допомогою аналізу вільних самоописів студентів було констатовано, що категорія національної ідентичності найчастіше представлена іменниками «українець/українка», «патріот», «громадянин/громадянка України». Встановлено зростання серед студентів поширеності відповідей, які відображають національну чи етнічну ідентичність після після повномасштабного вторгнення. Рангова позиція цих відповідей зсунулась до початку переліку, тобто національна ознака виявилась пріоритетнішою за інші соціальні ролі юнаків. Показано значиме зростання когнітивного й афективного компонентів етнічної ідентичності, показників патріотизму та громадянської активності студентів, але схильність емігрувати залишилась на тому самому рівні. Висновки. Після початку повномасштабного вторгнення в студентському середовищі значно зросли проукраїнські патріотичні настрої та їх поведінкове втілення. Етнічна, національна, громадянська та локальна ідентичність стали предметом всебічної рефлексії юнаків та дівчат, усвідомленою і суб’єктивно-значимою частиною Я-концепції. Характерною особливістю конструювання самоідентичності в цей період виступає те, що окрім образу «Я-українець» вона включає образ-протиставлення (спільного ворога). Отримані результати слід враховувати в освітньому процесі зі студентами оскільки вони корисні для розуміння психологічних змін українського суспільства, обумовлених життям в умовах повномасштабної війни.
самовизначення, юнацький вік, соціальна ідентичність, етнічна ідентичність, громадянська ідентичність, патріотизм, психологічні наслідки війни.
ДОСЛІДЖЕННЯ ЕМОЦІЙНОГО ІНТЕЛЕКТУ ТА ПОЛІКОМУНІКАТИВНОЇ ЕМПАТІЇ ЯК СКЛАДОВИХ ОСОБИСТІСНОЇ ГОТОВНОСТІ МАЙБУТНІХ ПЕДАГОГІВ ДО РОБОТИ В ІНКЛЮЗИВНОМУ ОСВІТНЬОМУ ПРОСТОРІ
Мета. У статті окреслено сутність особистісної готовності майбутніх педагогів до роботи в інклюзивному освітньому просторі та забезпечення її якості. Емоційний інтелект та емпатію визначено складовими особистісної готовності. Проаналізовано результати дослідження емоційного інтелекту та полікомунікативної емпатії, як компонентів особистісної готовності. Означено складові емоційного інтелекту, зокрема емоційна проінформованість, керування своїми емоціями, самомотивація, емпатія та розпізнавання емоцій інших людей. Підкреслено важливість його розвитку для майбутніх педагогічних працівників в умовах інклюзивного навчання. Описано особливості рівнів прояву парціального емоційного інтелекту, виявлених в учасників дослідження. Окрім того, більш детально описано прояв емпатії як шкали емоційного інтелекту на основі аналізу результатів діагностики рівня полікомунікативної емпатії за визначеними методикою шкалами: прояв емпатії до батьків, до тварин, до людей похилого віку, до дітей, до героїв художніх творів та до незнайомих або малознайомих людей. Описано особливості рівневого вияву емпатійності у респондентів. Методи дослідження: теоретичні (аналіз, синтез, систематизація та узагальнення результатів вітчизняних та зарубіжних досліджень); емпіричні (методики «Діагностика «емоційного інтелекту» (Н. Хол) та «Діагностика рівня полікомунікативної емпатії»). Зміст методик, а саме складові, за якими досліджується явище, дають змогу оцінити здатність майбутніх педагогів розуміти оточуючих, що виражається в емоціях, та керувати емоційною сферою на основі прийняття рішень. В дослідженні взяли участь 365 студентів педагогічних спеціальностей («Початкова освіта», «Середня освіта» та «Спеціальна освіта») з 16 закладів вищої освіти України. За результатами проведеного дослідження у респондентів було зафіксовано переважання середнього рівня, що, зважаючи на тематику наших наукових пошуків, вважаємо позитивною тенденцією. Окреслено висновки та сформовано перспективи подальших наукових досліджень, зокрема розробку програми тренінгових занять з формування особистісної готовності майбутніх педагогів до роботи в інклюзивному освітньому просторі
майбутній педагог, готовність до роботи в інклюзивному освітньому просторі, особистісна готовність, емоційний інтелект, складові емоційного інтелекту, емпатія.
ЕМОЦІЙНИЙ ІНТЕЛЕКТ ЯК ПРЕДМЕТ ДОСЛІДЖЕННЯ В ПСИХОЛОГІЧНІЙ ЛІТЕРАТУРІ
Статтю присвячено питанню вивчення емоційного інтелекту в науковій літературі. Основною метою є теоретичний аналіз наукових підходів вітчизняних та зарубіжних вчених до вивчення проблеми особливостей вияву емоційного інтелекту, його впливу на формування емоційної сфери особистості. Доцільність дослідження зазначеної проблеми визначається мінливістю соціуму, постійними трансформаційними процесами соціального оточення особистості, що безпосередньо впливають на формування її емоційної сфери та вимагають розвиненості адаптаційного потенціалу. Емоційний інтелект – це здатність сприймати і розуміти емоційні вияви особистості, керувати власними емоціями на основі інтелектуальних процесів. Особистість з високим рівнем емоційного інтелекту володіє здібностями до аналізу та усвідомлення як власних емоцій, так і емоцій інших людей, до управління власною емоційною сферою. Це сприяє більшій адаптивності особистості та результативності її спілкування. За допомогою теоретичних методів дослідження (аналіз, синтез, узагальнення) було проведено детальний розгляд стану розробки проблеми на сьогоднішній день, репрезентовано основні підходи до вивчення феномену, що вивчається. На основі ґрунтовного аналізу сучасних досліджень українських та зарубіжних вчених було констатовано, що емоційний інтелект має свою складну структуру, яка включає в себе: уміння ідентифікувати та адекватно виражати емоції, саморегуляцію емоційних виявів, здатність використовувати емоції у мисленні та діяльності. Розвиненість цих компонентів допомагає керувати власними емоціями і переживаннями, усвідомлювати та сприймати почуття інших, використовувати отриману інформацію для управління мисленням і поведінкою. Також виявлено вплив розвитку емоційного інтелекту на адаптивні можливості особистості. Встановлено, що явище емоційного інтелекту має тісні взаємозв’язки з такими психоемоційними станами людини, як емпатія, тривожність та агресія. Отримані дані надали можливість означити основні напрямки подальшого дослідження, а також, сприяли виробленню орієнтовної схеми для експериментального вивчення означеного явища.
емоційний інтелект, емоційний розвиток, емпатія, тривожність, агресія, агресивність, підлітковий вік, психоемоційні стани.
ВПЛИВ БАТЬКІВСЬКОГО ВИГОРАННЯ НА СТАН ПІДЛІТКІВ ПІД ЧАС ВІЙНИ
Метою дослідження було визначення рівня батьківського вигорання та особливостей його впливу на психологічний стан підлітків. Вибірку сформовано за М-методом, відбувався підбір сімей (принаймні 2 особи: дитина та батьківська особа) з двох груп: родини з територій, що постраждали від конфлікту (загалом 42 сім’ї), та родини із західних областей України, які менш постраждали від війни (загалом 59 сімей). Серед підгруп батьків представлено як матерів, так і батьків, які мають принаймні одну дитину-підлітка віком від дванадцяти до вісімнадцяти років. Вибірка для цього дослідження складається зі 101 сім’ї, поділеної на дві групи: 42 сім’ї з районів конфлікту та 59 сімей з менш постраждалих регіонів України. Батьківське вигорання визначено за моделлю, покаладеною в основу методики «Оцінка батьківського вигорання» (PBA) (Mikolajczak et al., 2020). Для визначення рівня психологічного благополуччя застосовано дві шкали: «Шкала позитивного ментального здоров’я» спрямована на оцінку вираженості життєвої активності особистості; «Модифікована шкала суб’єктивного благополуччя БіБіСі», що надає деталізовану оцінку за субшкалами: психологічне благополуччя, фізичне благополуччя та стосунки (2022). Відповідно, означені конструкти дадуть можливість оцінити взаємозв’язки між визначеними феноменами. Проведене емпіричне дослідження показало, що батьківське вигорання досить поширене в сім’ях, які живуть у охоплених війною умовах. Нам також вдалося встановити прогностичні демографічні та контекстуальні фактори, які сприяють вигоранню. Зокрема, найбільш значущими є: наближеність до зони бойових дій, рівень освіти батьків, їх професійна залученість та мережа соціальних взаємин батьків. Основні демографічні чинники (вік, стать, склад сім’ї та ін.) не мають вираженого впливу на досліджувану характеристику. Отримані результати затверджують, що синдром батьківського вигорання є суттєвим предиктором зниження благополуччя серед підлітків. Зокрема, найбільш сильний вплив мають такі його вияви як емоційне виснаження батьківською роллю та переживання перенасиченості у взаємодії з дитиною.
батьківство, емоційне вигорання, підлітки, благополуччя, бойові дії, виснаження.
Мета. Статтю присвячено встановленню емпіричного зв’язку смислової алогічності з іншими властивостями мислення. Алогічність визначається як змістовна протилежність суджень, що об’єктивується у суперечних тезах, які не можуть одночасно бути істинними. Автором припускається, що алогічність виступає одним із нижчих рівнів мислення й актуалізується у випадку неспроможності індивіда піднятися до операціоналізації когнітивного матеріалу за допомогою законів формальної логіки. Методи дослідження: теоретичні (аналіз процесуальних характеристик мислення); емпіричні («Методика текстових розривів»); математичної статистики (середнє арифметичне, стандартне відхилення, коефіцієнт варіації, коефіцієнт осциляції, коефіцієнт кореляції, лінійний регресійний аналіз). Результати. Математично-статистичний аналіз емпіричного матеріалу показав, що для більшої половини досліджуваних властиве використання алогічних формулювань при побудові смислу. Водночас, кількість таких формулювань є незначною та досить сильно коливається, щоб можна було встановити закономірність їхньої появи. Характерним є те, що кількість алогічних формулювань під час виконання завдання зростає. Алогічні судження мають помірний обернений зв’язок із логічними судженнями. Явище алогічності знижує загальний рівень сформованості смислу, але ця тенденція не є виразною. Висновки. Смислова алогічність є спробою скерувати наратив, виявити когнітивну суб’єктність у ситуації, коли судження може бути сформованим лише за принципом протилежності до наявної тези. Алогічність відіграє тактичну роль під час формування загального смислу та виявляється тоді, коли конструктивні формальнологічні шляхи розгортання дискурсу стають недоступними. Завдяки продукуванню алогічності суб’єкт ігнорує той смисл, який є для нього слабко кристалізованим, і переходить до кристалізації оригінального смислу. Це тактична «помилка» на шляху до правильної відповіді. Перспективи подальших досліджень полягають в визначенні зв’язків алогічності з іншими типами суджень, які є концептуальними для формування загального смислу та порівнянні виявів алогічності у різних періодах онтогенезу.
мислення, смисл, алогічність, суперечність, формальна логіка.
ВПЛИВ НЕСПРИЯТЛИВОГО ДИТЯЧОГО ДОСВІДУ БАТЬКІВ НА ФОРМУВАННЯ СТИЛЮ БАТЬКІВСЬКОГО ВИХОВАННЯ ДІТЕЙ ІЗ РДУГ
У статті теоретично та емпірично досліджуються особливості впливу несприятливого дитячого досвіду на стиль батьківського виховання. Розглянуто основні стилі виховання, їх зміст та особливості вияву. Розкрито поняття психотравмуючого досвіду та його впливу на процес розвитку дитини, зв’язок зі стилями батьківського виховання. Проведено емпіричне дослідження особливостей впливу несприятливого дитячого досвіду на стиль батьківського виховання дітей з РДУГ. У дослідженні взяли участь 42 респонденти – люди середнього віку, стабільного соціального статусу, які мали на вихованні дітей із РДУГ. Для проведення емпіричного дослідження було використано опитувальник Adverse Childhood Experiences («Опитувальник негативного дитячого досвіду»), тест «Стратегія сімейного виховання». За результатами аналізу отриманих даних було виявлено, що основним негативним дитячим досвідом для опитаних було принизливе, зневажливе ставлення, відчуття дітей, що їх не люблять, завдання фізичної шкоди як самим дітям, так і близьким членам їх родини, відсутність підтримки в сім’ї, використання «мовчазного» покарання та присутність серед співмешканців осіб з алкогольною або наркотичною залежністю. Встановлено, що у 90,5% досліджуваних наявний негативний дитячий досвід, а у 13% з цих респондентів спостерігається високий рівень травматизації. При аналізі якісних показників було виявлено низку кореляційних зв’язків для кожного стилю батьківського виховання із чинниками виникнення негативного дитячого досвіду. Так, ліберальний стиль виховання має вагомі кореляційні зв’язки із занедбаністю дитини (часті хвороби, потрапляння в лікарню, проживання із дорослими з алкогольною та наркотичною адикцією), булінгом, страхом фізичного та емоційного насилля (покарання мовчанням). Водночас, було зафіксовано вагомі кореляційні зв’язки авторитарного стилю виховання з такими чинниками травматизації як страх фізичного насилля, булінг, проживання із дорослими з алкогольною та наркотичною адикцією, відчуття відсутності любові зі сторони батьків. Перспективи подальшого теоретичного та практичного дослідження полягають у вивчені впливу негативного дитячого досвіду на стилі виховання у сім’ях дітей з РДУГ, пошуку стратегій подолання означеної проблематики в контексті взаємодії батьків з дітьми.
розлад дефіциту уваги з гіперактивністю, сім’я, стилі виховання, несприятливий досвід, дитячій вік.
ОСОБЛИВОСТІ ВЗАЄМОЗВ’ЯЗКУ ЗАХИСНИХ МЕХАНІЗМІВ ТА АДАПТАЦІЙНОГО ПОТЕНЦІАЛУ ОСОБИСТОСТІ
У статті наведено результати емпіричного дослідження взаємозв’язку захисних механізмів та адаптаційного потенціалу як складної інтегративної властивості особистості. На основі теоретичного аналізу досліджуваної проблеми припускається, що захисні механізми забезпечують відновлення внутрішньої рівноваги у відносинах особистості із зовнішнім середовищем, відіграючи регуляторну функцію в адаптаційному потенціалі. Використано теоретичні (аналіз та узагальнення теоретико-емпіричних досліджень) та емпіричні методи (тестування, спрямоване на діагностику інтенсивності використання захисних механізмів і рівня складових адаптаційного потенціалу), а також методи математичної статистики (коефіцієнт рангової кореляції Спірмена). Виявлено, що захисні механізми взаємопов’язані із різними аспектами адаптаційного потенціалу особистості. Кореляційний аналіз вказує на проадаптивне спрямування механізму заперечення (статистично значущі зв’язки із показниками асертивності та стресостійкості), а також інтелектуалізації (позитивний зв’язок із самоконтролем та самоефективністю). Про дезадаптивний характер реактивного утворення свідчить позитивний зв’язок із фактором нейротизму, а також обернені зв’язки із показниками стресостійкості та асертивності. Адаптаційний потенціал таких механізмів захисту як регресія та компенсація має неоднозначний характер: регресія, з одного боку, має обернений зв’язок із асертивністю й стресостійкістю та прямий із фактором нейротизму; з іншого — позитивні зв’язки із факторами екставерсії, доброзичливості та відкритості досвіду; компенсація прямо пов’язана із екстраверсією, нейротизмом та доброзичливістю. Встановлено, що захисні механізми взаємопов’язані із різноманітними компонентами адаптаційного потенціалу, маючи як адаптивне, так і дезадаптивне спрямування. Отримані результати можуть бути використані для побудови розвивально-корекційних програм, спрямованих на підвищення рівня адаптивності особистості та мінімізації використання дезадаптивного психологічного захисту.
захисні механізми, психологічний захист, адаптація, адаптивність, адаптаційний потенціал.
ПСИХОЛОГІЧНІ ДЕТЕРМІНАНТИ ОВОЛОДІННЯ ІНОЗЕМНОЮ МОВОЮ ПІДЛІТКАМИ В УМОВАХ ДИСТАНЦІЙНОГО НАВЧАННЯ
Мета. Стаття присвячена дослідженню психологічних детермінант, що впливають на успішність вивчення іноземної мови підлітками в умовах дистанційного навчання. Основна увага приділяється когнітивним здібностям, а саме пам’яті та мисленню, а також індивідуальним психологічним характеристикам, таким як мотивація, імпульсивність та мовна тривожність. Методи дослідження. Теоретичні: синтез, порівняння, моделювання, узагальнення. Емпіричні: Шкала мотивації вивчення англійської мови (ELLMS), Шкала дитячої імпульсивності Барратта (BIS-11c) та Шкала тривожності перед публічними виступами (PSCAS) були використані для вимірювання індивідуально-психологічних факторів. Для оцінки когнітивних здібностей було використано тест на запам’ятовування слів Лурії та Шкала інтелекту для дітей Векслера, п’яте видання (WISC-V). Для аналізу та інтерпретації даних використовувалися методи математичної статистики: описова статистика, кореляційний аналіз та множинна регресія. Результати. Результати дослідження підкреслюють багатовимірність процесу оволодіння іноземною мовою в умовах дистанційного навчання. Зокрема, когнітивні здібності (мислення) та індивідуальні психологічні фактори (мовна тривожність) виявилися важливими предикторами успішності вивчення мови в умовах дистанційного навчання. Було виявлено, що мовна тривожність має негативну кореляцію з результатами вивчення мови, тоді як мислення показало позитивну кореляцію в даному контексті. Висновки. На основі отриманих результатів встановлено, що хоча когнітивні здібності та індивідуальні психологічні особливості є ключовими факторами у процесі вивчення іноземної мови, лише навички мислення та мовна тривожність виявилися значущими предикторами в моделі успішного вивчення мови в середовищі дистанційного навчання. Цікаво, що, незважаючи на те, що їхня роль у процесі навчання є доведеною, пам’ять, мотивація та імпульсивність не мали значного впливу в моделі. Це підкреслює важливість належного врахування психологічних труднощів, пов’язаних з викладанням та вивченням іноземних мов онлайн.
дистанційне навчання, вивчення іноземної мови, когнітивні здібності, мовна тривога, мотивація, імпульсивність, пам’ять, мислення.
СПІЛЬНЕ ДОЗВІЛЛЯ ЯК ДІЄВА СОЦІАЛЬНО-ПСИХОЛОГІЧНА УМОВА ПОПЕРЕДЖЕННЯ КОНФЛІКТІВ У ПОДРУЖНІХ ПАР
Мета. Статтю присвячено теоретико-емпіричному аналізу психологічної сутності сімейного дозвілля та важливості діяльності сімейних клубів при центрах соціальних служб для молоді (ССМ), а також визначенню залежності рівня конфліктності подружжя, схильності до нервових зривів членів сім’ї від організації їхнього спільного дозвілля. Методи дослідження: теоретичні (теоретичний аналіз та узагальнення наукової психолого-педагогічної літератури з проблем дослідження); емпіричні (спостереження, тестування, анкетування); математичні (статистична обробка даних, кореляційний аналіз за допомогою φ кутового перетворення Фішера. Результати. Визначено, що при незначній кількості годин, які родина виділяє для проведення спільного сімейного дозвілля простежується високий рівень конфліктних взаємодій у парі та підвищений ризик до нервового зриву членів подружжя. Зафіксовано, що при відсутності організованого спільного дозвілля між членами сім’ї спостерігається емоційна віддаленість та висока автономність партнерів. Доведено, що залучення подружніх пар до проведення сімейного дозвілля в організованих закладах, спеціалізована система психологічних заходів сприяють зниженню частоти та інтенсивності подружніх конфліктів. За результатами повторної діагностики у більшості досліджуваних, особливо жінок, зафіксовано зниження проявів поведінкових патернів, притаманних для маніпулятивних впливів та нервових зривів, що засвідчило емоційну значущість та цінність для жінок спільного проведення часу поряд з партнером. Отримані результати дозволили констатувати, що тісна взаємодія з партнером слугує психологічним ресурсом як для кожного з подружжя, так і для сім’ї в цілому. Висновки. Встановлено, що культурно-розвивальна діяльність клубів при центрах ССМ, та реалізовані ними соціально-психологічні заходи сприяють процесу організації сімейного дозвілля для подружніх пар, слугують необхідною умовою налагодження міжособистісних взаємин між подружжям, підвищують рівень близькості та єдності між партнерами, а також знижують тривожність, агресивність та особистісне вигорання партнерів.
дозвілля, конфліктна взаємодія, близькість, сімейні пари, цінність подружніх взаємин.
ДИНАМІКА ВПЛИВУ ПСИХОЛОГІЧНИХ ДЕТЕРМІНАНТ НА ЕТАПИ МОРАЛЬНОГО ВИБОРУ ОСОБИСТОСТІ ЮНАЦЬКОГО ВІКУ
У статті презентована специфіка здійснення етапів морального вибору під впливом моральних цінностей, які виступають як психологічні детермінанти його реалізації в юнацькому віці. Проаналізовано наукові доробки українських дослідників, які вивчали різні аспекти становлення ціннісного ставлення молоді до оточуючих та її морального розвитку, сутність кожного етапу морального вибору, його психологічні детермінанти. Продемонстровано порівняльний кількісний та якісний аналіз впливу моральних цінностей на етапи вибору в експериментальній групі. За допомогою методів математичної статистики встановлено кореляційні взаємозв’язки між моральними цінностями та етапами морального вибору, які відображають певні зміни між показниками до та після проведення розвивальної програми для юнаків та дівчат. Прослідковується, що у процесі виконання різних психологічних завдань у молодих людей активізувався розвиток моральних цінностей, що підвищило ефективність засвоєння моральних знань та саморегуляцію поведінки. Найбільш дієвим способом підвищення рівня моральних знань особистості та розвиток здібностей щодо їх застосування у власному моральному досвіді виявилось вирішення моральних дилем. Останні дозволили створити максимально реальні умови складної ситуації, опинившись у якій, юнаки та дівчата актуалізували свої моральні цінності та здійснювали самостійний, усвідомлений моральний вибір. Доведено, що окреслені зміни підтвердили вплив психологічних детермінант на етапи морального вибору. Це дозволятиме більш глибоко занурюватися у специфіку здійснення морального вибору та актуалізувати процес розвитку моральної свідомості молоді. Водночас відмічено, що у певної частини досліджуваних не активувався процес засвоєння моральних цінностей, на основі яких здійснюються етапи морального вибору. Відповідно, перспективи подальших досліджень ми вбачаємо у дослідженні психологічних механізмів розвитку моральних цінностей, розробці та впровадженні дієвих методичних рекомендацій для психологів та педагогів, які сприятимуть активізації становлення моральних цінностей в особистості юнацького віку.
моральний вибір, психологічні детермінанти, моральні цінності, етапи вибору, доброчесність, емпатія, сумління, справедливість, моральний обов’язок, свобода вибору, почуття відповідальності.
ТЕОРЕТИЧНИЙ АНАЛІЗ ПРОБЛЕМИ КОНСАЛТИНГА БАЗОВАНОГО НА ПРОФІЛЯХ ПРИЙНЯТТЯ КАР’ЄРНИХ РІШЕНЬ ГАТТІ
Стаття зосереджена на теоретичному аналізі особливостей застосування профілів прийняття карєрних рішень Гатті у сфері кар’єрного консалтингу. Оцінено їх значення та ефективність у контексті сучасного професійного консультування. Основна ціль полягає в дослідженні потенціалу для адаптації та коригування полярностей профілів через широкий спектр кар’єрних консультаційних практик, спрямованих на різні цільові групи і потреби. Головна мета дослідження – надати вичерпний перелік стратегій кар’єрного консалтингу, котрі можуть вплинути на зміну полярностей профілів прийняття кар’єрних рішень Гатті, і тим самим сприяти більш ефективному процесу прийняття кар’єрних рішень індивідами. Для досягнення поставленої мети використовувався комплексний методологічний підхід, що включав як критичний огляд існуючої наукової літератури обраної проблематики, так і синтез отриманих даних. Це дозволило всебічно оцінити поточний стан дослідження в області кар’єрного консалтингу та визначити ефективні підходи та методики. Аналіз наукових джерел з психології кар’єри дозволив ідентифікувати низку інноваційних та ефективних методів кар’єрного консалтингу, які можуть бути застосовані для оптимізації процесу прийняття кар’єрних рішень. Запропоновано стратегії інтервенцій направлені на збільшення збору інформації та її трансформацію на більш аналітичну, акомуляцію потенціалу вкладеного у процес та зменшення прокрастинації, активізацію зусиль у прийнятті остаточного рішення та збільшення прагнення до ідеальної професії. Дослідження підкреслює критичну важливість індивідуалізованого підходу у кар’єрному консалтингу як ключового фактора для успішного розвитку професійної траєкторії клієнтів. Використання профілів прийняття кар’єрних рішень Гатті в якості основи для кар’єрного консалтингу відкриває нові перспективи для підвищення ефективності кар’єрного планування та прийняття рішень, надаючи цінні інструменти як для консультантів, так і для клієнтів в їх прагненні до професійного самовдосконалення та реалізації.
кар’єрний вибір, профілі прийняття кар’єрних рішень, кар’єрна поведінка, кар’єрне консультування, кар’єрні рішення.
АНАЛІЗ ПСИХОЛОГІЧНИХ МЕТОДІВ ДИФЕРЕНЦІАЛЬНОЇ ДІАГНОСТИКИ РДУГ У ДИТЯЧОМУ ВІЦІ
У статті досліджуються особливості психологічних методів диференціальної діагностики розладу дефіциту уваги з гіперактивністю у дитячому віці. Встановлено, що розлад дефіциту уваги та гіперактивності визначається як складний, хронічний і гетерогенний розлад розвитку, який типово починається в дитинстві та зберігається в дорослому віці. Визначено, що РДУГ є поліморфним клінічним синдромом, в основу якого покладено порушення здатності дитини контролювати та регулювати свою поведінку, що проявляється у руховій гіперактивності, порушенні уваги й імпульсивності. У результаті проведеного дослідження виявлено, що РДУГ залишається складним для діагностування через відсутність конкретних біомаркерів, специфічність симптомів і та досить частими співвідношеннями з іншими захворюваннями. Зʼясовано, що проведення аналізу психологічних методів диференціальної діагностики РДУГ у дитячому віці є важливим завданням, оскільки цей розлад може мати подібні симптоми, як і в інших психічних та розвиткових порушеннях. Доведено, що диференціальна діагностика РДУГ включає в себе важливий аспект розмежування цього розладу від інших психічних і неврологічних станів. Отже, необхідно визначити різницю між РДУГ і такими порушеннями як: розлад аутичного спектру, порушення інтелектуального розвитку, розлад рухової координації, розлад навчання, який пов’язаний з розвитком, а також депресивними та тривожними розладами, опозиційно-зухвалим й асоціальним розладом поведінки тощо. В результаті проведеного дослідження, зʼясовано, що комбінація різноманітних психологічних підходів, таких як клінічне спостереження, використання стандартизованих інструментів та інтерв'ю, може найбільш ефективно використовуватися для диференційної діагностики РДУГ у дитячому віці. Встановлено, що систематичний та комплексний підхід до діагностики РДУГ у дитячому віці дозволяє уникнути неправильних клінічних висновків і сприяє збалансованому обранню медичних інтервенцій. Зʼясовано, що комплексний підхід до діагностики та лікування розладів дитячого розвитку є ключовим для досягнення оптимальних результатів у психологічній та медичній практиці.
психологічні методи, діагностика, РДУГ, дитячий вік.
КАР’ЄРНА АДАПТИВНІСТЬ В СУЧАСНІЙ ОРГАНІЗАЦІЙНІЙ ПСИХОЛОГІЇ
Сучасне професійне середовище характеризується швидкими змінами та вимагає від працівників здатності до кар’єрної адаптивності, що стає ключовою компетенцією для успішної кар’єри та ефективної роботи в організаціях. Основною метою наукової розвідки було дослідження концепції кар’єрної адаптивності в контексті сучасної організаційної психології через аналіз її впливу на професійний розвиток й організаційні результати. Проведений аналіз теоретичних робіт та емпіричних досліджень, пов’язаних з кар’єрною адаптивністю дозволив розглянути існуючі інструменти оцінки та стратегії розвитку адаптивності. Вивчені та обмірковані результати лонгітюдних і перехресних досліджень сприяли виявленню зв’язку між кар’єрною адаптивністю та різними професійними й організаційними результатами. Встановлено існування суттєвого позитивного зв’язку між кар’єрною адаптивністю індивідів і широким спектром ключових показників їхньої професійної діяльності та загального благополуччя. Серед виявлених результатів особливе місце займає зростання задоволеності кар’єрою, підвищення рівня залученості до роботи, активізація процесів професійного розвитку, а також позитивний вплив на індивідуальне та організаційне благополуччя. Значною мірою досягнення цих позитивних результатів можливе завдяки застосуванню адаптивних поведінкових стратегій, що дозволяють особам ефективно реагувати на мінливі умови та виклики сучасного робочого середовища. На основі проведеного дослідження зроблено висновок, що кар’єрна адаптивність відіграє роль ключового фактора, який визначає успіх професійного розвитку особистості та ефективності організації в цілому. Підтримка та активний розвиток кар’єрної адаптивності мають стати пріоритетними напрямками в діяльності HR-спеціалістів, керівників організацій та розробників корпоративних програм з управління талантами. Це не лише сприятиме підвищенню конкурентоспроможності та ефективності роботи організацій, але й забезпечить створення умов для повноцінного розвитку потенціалу кожного співробітника в умовах невизначеності та постійних трансформаційних процесів у сучасному професійному світі.
кар’єрна адаптивність, професійна поведінка, кар’єрний вибір, здатність до працевлаштування, організаційна психологія.
СХИЛЬНІСТЬ ДО РИЗИКУ ЯК ОСОБИСТІСНА ОСОБЛИВІСТЬ ВІЙСЬКОВОСЛУЖБОВЦІВ (РЕЛІГІЙНИЙ АСПЕКТ)
Мета. Здійснити теоретико-методологічний аналіз проблеми взаємозв’язку схильності до ризику та релігійних переконань військовослужбовців. Емпірично перевірити наявність індивідуальних відмінностей у показниках міри схильності особистості до ризику залежно від її релігійних поглядів та схарактеризувати особливості прояву схильності до ризику військовослужбовців на ґрунті релігійності. Методи дослідження: теоретичні (теоретико-методологічний та порівняльний аналіз); емпіричні (шкала особистісної схильності до ризику «RSK», «Мотивація до успіху» та «Мотивації уникання невдач» Т. Елерс, опитувальник суїцидального ризику); методи математичної статистики (t-критерій Ст’юдента і U-критерій Манна Уїтні та критерій Пірсона). Результати. Встановлено, що між військовослужбовців «атеїстів», «християн» і «язичників» найбільш схильними до ризикової поведінки є «атеїсти», найменш схильними – «язичники». Подібна тенденція спостерігається і щодо мотивації уникання невдач. Поряд з цим, було виявлено наступне: військовослужбовці «язичники» є найбільш вмотивованими до досягнення поставленої мети й водночас, у порівнянні з їх колегами «християнами» і «атеїстами», мають найменш виражену міру суїцидальних поведінкових проявів; аналогічне порівняння показників поміж релігійних військовослужбовців засвідчило наявність нижчого рівня мотивації успіху саме у «християн», ніж у «язичників», але щодо мотивації уникання невдач або схильності до ризикованої поведінки ситуація протилежна; проте, рівень мотиваційної спрямованості на досягнення успіху вищий у військових-християн, ніж у військових-атеїстів. Висновки. Схильність до ризику військовослужбовців є їх індивідуальною відмінністю та залежить від релігійних переконань. Приналежність до релігійної течії, а саме характер релігійних переконань сприяє прийняттю більш поміркованих рішень. Таким чином релігія виступає у якості додаткового елементу зовнішнього контролю, що і сприяє критичному перегляду своїх дій й відповідно збільшує шанси військових вижити у критичних ситуаціях на полі бою.
ризик, схильність до ризику, суїцид, релігійний аспект, військовослужбовці.
ОСОБЛИВОСТІ СТІЙКОСТІ ДО БОЙОВОГО СТРЕСУ У МОБІЛІЗОВАНИХ ЧОЛОВІКІВ В ПЕРІОД ВОЄННОГО СТАНУ В УКРАЇНІ
Статтю присвячено вивченню проблеми розвитку стійкості до бойового стресу у мобілізованих чоловіків. Зважаючи на сучасну ситуацію воєнного стану в Україні, вкрай важливо розкрити специфіку феномену стійкості до бойового стресу з метою розробки психологічних методів його розвитку й оптимізації. На підставі аналізу закордонних та вітчизняних науковців було окреслено основні прояви стресостійкості як властивості особистості, інтегративної властивості та індивідуальної здатності. Визначено фізіологічні й особистісні особливості, які забезпечують стресостійкість людини. Окреслено складові компоненти стресостійкості, які виступають підґрунтям для опанування навичками саморегуляції та забезпечують людині успішне досягнення цілі в складній ситуації. Проаналізовано особливості стійкості до стресу у чоловіків, які знаходяться на етапі мобілізації до служби в армії. За результатами емпіричного дослідження зафіксовано залежність розвитку рівня стійкості до бойового стресу від періоду мобілізації. Зокрема, констатовано, що чоловіки, які були призвані в перший рік війни в Україні, виявляють вищий рівень працездатності в умовах стресу. У них більш яскраво виражена толерантність до навантажень, вони демонструють достатній рівень адаптивності у новому соціальному оточенні, колективі, вищу ефективність у побудові взаємостосунків. Тоді як, у мобілізованих чоловіків на другому році війни визначено вищу моральну нормативність та готовність підпорядковуватись соціальним нормам, а також, нищий рівень суїцидального ризику. Виявлено статистично значущу розбіжність між взаємозв’язком рівня готовності до бойового стресу та поведінковою регуляцією і моральною нормативністю. Перспективами подальших наукових розвідок визначено необхідність проведення більш широкого дослідження впливу на рівень стійкості до бойового стресу таких чинників як: вік, професійна ідентичність та рід зайнятості, сімейний стан мобілізованих.
стрес, стресостійкість, бойовий стрес, готовність до бойового стресу, поведінкова регуляція, моральна нормативність, суїцидальний ризик, військово-професійна спрямованість.
ПРОЦЕСНИЙ, ЗМІСТОВНИЙ ТА КОНТЕКСТНИЙ ПІДХОДИ ДО КАР’ЄРНОГО ВИБОРУ
Стаття присвячена теоретичному аналізу ключових підходів, які впливають на прийняття кар’єрних рішень: процесний, змістовний та контекстний. Розкрито особливості взаємодії зазначених підходів та їх вплив на формування кар’єрних траєкторій особистості в умовах сучасного ринку праці. Значна увага приділяється аналізу того, як ці підходи можуть співпрацювати або, навпаки, вступати в конфлікт, створюючи унікальний набір викликів та можливостей для кожного індивіда. Метою дослідження є глибоке розуміння взаємодії між процесним, змістовним та контекстним підходами до кар’єрного вибору та визначення їх впливу на процес прийняття кар’єрних рішень. Для досягнення мети використано глибокий аналіз наукової літератури, включаючи огляд теоретичних рамок, аналіз емпіричних досліджень та концептуальних моделей. Систематизовано існуючі знання та означено перспективні напрямки для подальшого вивчення процесних, змістовних та контекстних аспектів у сфері кар’єрного розвитку. Виявлено, що інтегроване застосування процесного, змістовного та контекстного підходів до кар’єрного вибору забезпечує більш глибоке та всебічне розуміння кар’єрного розвитку індивідів. Констатовано, що взаємодія між цими підходами може сприяти ефективнішому виявленню професійних інтересів та цілей, а також кращому розумінню контекстуальних бар’єрів та можливостей. Також було виявлено потенційні конфлікти між внутрішніми переконаннями індивідів та зовнішніми обмеженнями, що вимагає гнучкого підходу в процесі кар’єрного консультування. Підкреслено критичну необхідність інтеграції процесного, змістовного та контекстного підходів для покращення процесу прийняття кар’єрних рішень. Встановлено, що ця інтеграція сприяє глибшому розумінню особистісних характеристик, інтересів та контекстуальних обмежень, з якими стикаються індивіди. Наголошується актуальність розробки комплексних інструментів оцінки та інтервенцій, які б враховували усі аспекти кар’єрного вибору, що відкриває нові перспективи для подальших досліджень у цій галузі.
кар’єрний вибір, професійна поведінка, процес кар’єрного вибору, контекст кар’єрного вибору, професійний розвиток.
ОСОБИСТІСНІ РЕАКЦІЇ ЖІНОК НА ЕТАПІ РЕМІСІЇ ОНКОЗАХВОРЮВАННЯ
У статті презентовано результати дослідження особистісних характеристик, притаманних онкоодужуючим-жінкам та рівня страху рецидиву раку, якій вони мають на етапі ремісії. Проведено статистичну обробку результатів, отримані дані проаналізовано з урахуванням світового досвіду досліджень у цій галузі. Мета роботи полягала у проведенні дослідження особистісних психологічних особливостей онкодужуючих-жінок на етапі ремісії онкозахворювання, визначенні наявного рівня страху рецидиву раку та дослідженні домінуючих стратегій подолання (копінг-стратегії), притаманних їм на етапі ремісії. Методи: теоретичні (аналіз, синтез, узагальнення), емпіричні (тестування, анкетування), методи статистичного аналіз тестових даних засобами IBM SPSS, аналіз отриманих результатів. Результати: встановлено, що більше половини опитуваних використовують адаптивні когнітивні та емоційні копінг-стратегії, і лише третині учасниць властиві адаптивні поведінкові копінг-стратегії. Майже половина учасниць продемонструвала високі показники за шкалами Поступливості та Сумлінності опитувальника Велика П’ятірка, їм притаманний самоконтроль та відповідальність, а також емоційна теплота та співробітництво. Була виявлена кореляція Пірсона між поведінковими копінг-стратегіями та рівнем страху рецидиву раку, проте не було виявлено кореляції з толерантністю до невизначеності. Водночас, було констатовано, що більше половини учасниць мають високу особистісну тривожність. Результати оцінки клінічного рівня страху рецидиву раку за скринінговою шкалою зі стандартним пороговим значенням розробників опитувальника страху рецидиву раку, та за загальними балами опитувальника суттєво відрізняються між собою, тож це питання потребує додаткового вивчення для вибору порогового значення для українських реалій. Перспективи подальших досліджень ми вбачаємо у поглибленні дослідження, зокрема, через збільшення вибірки досліджуваних із залученням особистостей чоловічої статі та представників різних соціально-демографічних статусів з різноманітними типами онкології.
рак, страх рецидиву раку, психоонкологія, виживання та риси характеру, стратегії подолання, копінг-стратегії.
ПРОНАТАЛЬНІ НАСТАНОВИ МОЛОДІ ЯК ВИЯВ УКРАЇНСЬКОЇ МЕНТАЛЬНОСТІ
Стаття висвітлює особливості пронатальних установок української молоді (зокрема щодо феномену незапланованої вагітності), які зумовлені впливом особливостей культури та менталітету. У дослідженні брали участь студенти закладів вищої освіти західних регіонів України та Білорусі. Незважаючи на історично сформовані стійкі орієнтації на цінність сім’ї, народження та виховання дітей, що підтверджується статистичними показниками народжуваності та медичного переривання вагітності, значні зміни в інституційному устрої обох країн, виникнення нових тенденцій у системі ціннісних установок сучасної молоді, трансформування соціокультурного фону життєдіяльності молодих людей зумовили виникнення відмінностей у пронатальній поведінці жінок. Отримані результати вказують на незначні відмінності у емоційному реагуванні респондентів обох підгруп на факт усвідомлення незапланованої вагітності. Домінування негативних емоції (страх, шок, відчай) у обох підгрупах засвідчує психотравмувальний характер ситуації та необхідність подальшого екзистенційного вибору. Статистично значущі відмінності були зафіксовані лише щодо емоцій «радість», «хвилювання», «паніка». Особливої уваги заслуговує вищий рівень готовності українок народити дитину в порівнянні з білоруською вибіркою (83,7% та 52,3% відповідно), в той час, як медичному перериванню вагітності віддали перевагу 16,3% українок та 47,7% білорусок. Окрім того, відмінності також були зафіксовані у ранжуванні цінностей, пов’язаних з пронатальними установками. Респондентів української вибірки можна характеризувати як сімейно- та дітоцентрованих. Із шести життєво визначальних цінностей провідні позиції у відповідях зайняли: «сім’я», «кохання», «діти». Для представниць білоруської вибірки найбільш пріоритетними виявились цінності «кохання» та «особиста свобода». Отримані результати також вказують на статистично достовірні відмінності між вибірками як щодо рівня вияву загальної репродуктивної настанови, так і її складових – генофілії/генофобії та репродуктивної активності/пасивності: генофобія і репродуктивна пасивність більш виражені у білоруській вибірці.
пронатальні настанови, репродуктивні установки, цінності, ментальність, генофілія, генофобія.
УМОВИ РОЗВИТКУ ЖИТТЄСТІЙКОСТІ ОСОБИСТОСТІ ПІДЛІТКОВОГО ВІКУ
Статтю присвячено вивченню питання умов розвитку життєстійкості особистості підлітків, що сприяють зміцненню психічної стабільності як у повсякденному житті, так і у складних життєвих ситуаціях. Акцент зроблено на проблематиці означеної теми для осіб підліткового віку. На підставі вивчення теорій і поглядів сучасних українських науковців, а також закордонних дослідників було визначено та обґрунтовано умови розвитку життєстійкості особистості, враховуючи обставини сьогодення як період активних бойових дій на всій території України. Розглянуто умови формування стійкості характеру особистості. Проаналізовано підлітковий вік як сенситивний період для формування життєстійкості особистості. Уточнено поняття життєстійкості, оскільки остання є базовим важелем особистісного потенціалу в тих чи інших життєвих обставинах. Разом з цим, досліджено поняття “особистість” і особливості її формування. Розкрито психологічний зміст внутрішніх і зовнішніх умов розвитку і формування особистості підлітка. Віднайдено схожість закономірностей обґрунтувань українських і закордонних вчених сьогодення на предмет внутрішньої психологічної стійкості особистості підлітків до сучасних умов життєдіяльності, що формують й закладають умови розвитку життєстійкості на майбутнє. Проаналізовано психологічний зміст даної проблематики та визначено характерні особливості досліджуваного феномена. Розглянуто дослідження сучасних американських та британських вчених, які розкривають умови розвитку життєстійкості як зовнішні фактори впливу на особистість. На базі вивченого матеріалу сформовано власну думку про умови, в яких формується життєстійкість особистості підлітка, як стійкість до життєвих випробувань, зважаючи на сьогоденні складні життєві ситуації в України. Автором пропонується комплексне бачення умов розвитку життєстійкості особистості у сучасному його розумінні, зважаючи на воєнні події на всій території України.
життєстійкість, особистість, розвиток особистості, умови розвитку життєстійкості, війна, підлітковий вік.
ЦІННІСНІ ОРІЄНТАЦІЇ УКРАЇНСЬКОЇ МОЛОДІ В СТРУКТУРІ ПСИХОЛОГІЧНИХ СТРАТЕГІЙ ЖИТТЄДІЯЛЬНОСТІ: АНАЛІЗ СТАТЕВИХ ВІДМІННОСТЕЙ
Стаття присвячена аналізу ціннісних орієнтацій української молоді, що є структурним компонентом психологічних стратегій життєдіяльності особистості. Стратегія життєдіяльності визначається як цілісна, динамічна система, що включає часову перспективу, суб’єктивну базу цінностей, смислів, переконань, ставлень особистості до себе, до світу, соціуму, згідно яких будуються та реалізуються цілі й плани, долаються протиріччя та перешкоди, оцінюються результати. Сензитивним етапом для утворення ціннісних орієнтацій як стійких елементів життєвої перспективи визнано старший юнацький вік. Результати. В системі ціннісних орієнтацій студентської молоді перші три позиції у хлопців займають цінності «щасливе сімейне життя», «здоров’я» та «свобода, як незалежність у вчинках та діях». У дівчат у рейтингу цінностей очолюють «любов», «щасливе сімейне життя» та «здоров’я». Проте, саме ці потреби та цінності виявились фрустрованими, оскільки їх бажаність перевищує можливість доступності як у хлопців, так і у дівчат, що спричиняє внутрішні конфлікти. Протилежна тенденція спостерігається у групі цінностей, що посіли останні місця у рейтингу: «активне діяльне життя», «краса природи та мистецтва», які є доступними, але не бажаними сферами також для представників обох статей. Ця тенденція створює умови появи внутрішнього вакууму, порожнечі, спустошеності. Було виявлено, що досліджувані студенти (незалежно від статі) з високим рівнем неузгодженості у ціннісно-смисловій сфері більш песимістично споглядають у майбутнє, ніж ті, у яких узгодженість між цінностями та досягненнями більш збалансована. В цілому, ціннісні орієнтації у пізньому юнацькому віці ще залишаються недостатньо сформованими, причому у хлопців ця особливість виражена дещо більше, ніж у дівчат. Розробка та впровадження стратегій психологічної допомоги, спрямованої на підвищення рівня узгодженості обраних цінностей із досягненнями особистості у відповідній сфері є перспективним напрямком продовження роботи. Також, подальшого вивчення потребує пошук особистісних детермінант дисбалансу у ціннісно-смисловій сфері юнаків та юнок.
молодь пізнього юнацького віку, психологічні стратегії життєдіяльності особистості, ціннісні орієнтації, цінності, доступності, внутрішній конфлікт, внутрішній вакуум.
ГЕНДЕРНІ ВІДМІННОСТІ У ПСИХОЛОГІЧНОМУ ДИСТРЕСІ ОСІБ, ЯКІ ЗІТКНУЛИСЬ З ОНКОЛОГІЧНИМ ДІАГНОЗОМ
Мета. У статті відображено результати теоретичного огляду вітчизняних та іноземних наукових видань щодо питання гендерних відмінностей у сприйнятті особистістю власного онкодіагнозу. Проведене детальне науково-теоретичне обґрунтування гендерних відмінностей у психологічному дистресі осіб, які зіткнулись з онкологічним діагнозом, буде корисним для розробки відповідних програм психологічного втручання заради зниження дистресу онкопацієнтів. Методи дослідження передбачали всебічний аналіз відомостей щодо гендерних відмінностей у психологічному дистресі осіб, які зіткнулись з онкологічним діагнозом. Для цього використано систематичний огляд та узагальнення даних, представлених низкою українських та зарубіжних досліджень стосовно психологічного стану онкопацієнтів. Результати продемонстрували, що пацієнти, які зіткнулись з онкологічним діагнозом, виявляють значний рівень психологічного дистресу як під час діагностики та лікування, так і на етапі ремісії онкозахворювання. Нами було виявлено певний зв’язок між клінічними та демографічними характеристиками пацієнтів: існує кореляція між молодшим віком пацієнтів і вищим рівнем психологічного дистресу при діагностиці раку; рівень дистресу коливається у різних груп пацієнтів, зокрема у тих, в кого виявлено останню стадію, він зазвичай вищий. Гендерні відмінності в реакції на рак, свідчать про те, що реакція чоловіків та жінок може варіюватися, зокрема в плані рівня психологічного дистресу та емоційних відповідей на онкологічні захворювання. Висновки. На основі отриманих результатів встановлено, що психологічний дистрес у пацієнтів з онкологічними діагнозами є відомою психологічною проблемою. Гендерні, так само як демографічні та клінічні, характеристики виявилися важливими у визначенні рівня дистресу: молоді жінки, а також ті, хто стикається з більш серйозними стадіями онкологічних захворювань або має декілька діагнозів, зазвичай схильні до більшої емоційної реакції. Отримані результати дослідження свідчать про необхідність врахування гендерних та індивідуальних особливостей пацієнтів при розробці підтримки в психоонкологічній практиці.
гендерні відмінності, тривожність, рак, особистісні особливості онкопацієнтів, стратегії подолання, психоонкологія, методи психосоціальної корекції.